110 ARKIV FÖR BOTAMIK. BAND 13. N:0 5. 



Om vi först fästa oss vid Arciostaphylos alpina och Aza- 

 Icea, så förekomma dessa båda ris i magrare och helst glesare 

 alpina rishedar, gärna på starkt blåsiga ställen. På något 

 fuktigare sluttningar undanträngas och öfverväxas de lätt af 

 Empetrums svällande mattor. Nedom fjällgränsen träffas de 

 ibland i mycket glesa och torra björk- och tallhedar, men 

 försvinna, så snart trädbeståndet förmår sluta sig, eller rismat- 

 tan blir tätare och högre. Både ofvan och nedom skogsgrän- 

 sen ses de därjämte stundom i torrare, vindöppna rismyrar, 

 växande på toppen af tufvorna. Aldrig eller endast i rena 

 undantagsfall finner man dem på branta bergväggar eller på 

 ur äfven uppe i alpina zonen. Att de undvika sydbergen bör 

 därför ej gärna förvåna någon, som aldrig så litet studerat 

 deras lifsvillkor. De enda ställen, som här skulle kunna vara 

 tänkbara som ståndorter för dem, vore bredare, jordtäckta 

 afsatser eller större klippblock. Äfven om de trögt växande 

 lignoserna här skulle fått fast fot, hvilket förutsätter stabili- 

 tet hos underlaget under längre tid, skulle de mycket snart 

 öfverväxas och fördrifvas af Empetrum eller än lättare af 

 örter och buskar. De uthärda nämligen endast helt svag 

 beskuggning. 



Hvarken Azalcea eller Arciostaphylos alpina tillhöra de 

 egentliga högfjällsväxterna och gå för öfrigt ej på långt när 

 så högt uppför fjällsidorna som exempelvis Empetrum, Vacci- 

 nium och Myrtillus-SüTteTua,. 



Salix reticulata tillhör framför allt hängmyrar och strän- 

 der, Dryas och Silene acaulis rishedarna, men alla tre kunna 

 äfven uppträda i vissa slags klippvegetationer. De äro emel- 

 lertid låg- och senvuxna ljusväxter samt kräfva stabilt un- 

 derlag, hvarför de utestängas från sydbergens hyllor och af- 

 satser af samma orsaker som Azalcea och Arciostaphylos al- 

 pina. Samma gäller i det stora hela om Diapensia och Jun- 

 cus trijidus. af hvilka den senare dock ej alltför sällan ses 

 i torra, sterila och i regel starkt vindöppna klippvegetationer 

 af vanligen hårdare bergarter; den tål endast helt svag be- 

 skuggning och undantränges med lätthet redan af Empetrum. 



Dvärgbjörken är, som bekant, i största delen af Norrland 

 en af de allmännaste och mest utbredda buskarna och finnes 

 söderut ända ned till Halland och Småland. Att den väl 

 »fördrager större värmemängder» är således tydligt och klart. 

 Den är en typisk myrväxt, som äfven ibland håller till i 



