114 ARKIV FÖR BOTANIK. BAND 13. N:0 5. 



är rådande i t. ex. Lapplands barrskogsregion i jäm- 

 förelse med de lägre delarna af de egentliga fjäll- 

 trakterna, dit alpina arter regelbundet och i större 



mängd nå.^ 



* * 



* 



I of v an omnämnda af handling söka Andersson och Bir- 

 ger äfven lämna en förklaring, hvarför vissa fjällväxter ± 

 regelbundet uppträda på sydbergen. De påpeka därvid, 

 att »den ständiga vittringen och tillförseln af nya block gör, 

 att såväl i bergroten som å af satserna i hamrarna alltid här 

 och hvar platser finnas, där ljus och luft i tillräckhg mängd 

 äro att erhålla. Det är också just på blocken och afsatserna 

 fjällarterna i sydbergen ha sitt egentliga tillhåll. Konkurren- 

 sen arterna emellan är således inom vissa delar af 

 sydbergen så godt som upphäf d och lika liten som uppe 

 i fjällen.» De framhålla vidare, att de vid studiet af Moes 

 (39) redogörelse för alpväxters odling i Kristiania botaniska 

 trädgård fått den bestämda uppfattningen, att detta är det 

 ena hufvud villkoret för dessa arters trifsel på varmare stånd- 

 orter. »De bägge andra äro lämplig jordmån och för många 

 arter skydd mot nattfrosten under den tid, skotten utväxa. 

 Jordmånen bör framför allt vara lätt, humusrik m5dla, ej 

 lera. I detta afseende tillfredsställa sydbergen fullständigt 

 krafven.» 



Hvad först jordmånen beträffar, så är Andersson och 

 Birgers framställning fullständigt oriktig. De ställen å syd- 

 bergen, där mylla i rikligare mängd samlats, täckas, såsom 

 redan är nämndt, af en tät matta af Aconitum, Melandrium 

 silvestre, Cerefolium silvestre, Stachys silvaiica o. s. v., under 

 hvilkas täta bladverk i egentlig mening alpina arter ej kunna 

 trifvas. Och friska ras eller nyligen nedstörtade block, ste- 

 nar och gruspartiklar, där de alpina växterna just hafva »sitt 

 egenthga tillhåll», sakna af ytterst lätt insedda skäl ett myll- 

 täcke. Då sydbergen mycket ofta uppbyggas af skiffrar, 

 är vittringsjorden ej sällan af lerig beskaffenhet. 



Att konkurrensen mellan arterna och individerna skulle 

 vara liten och så godt som upphäfd uppe i fjällen, är äfven 

 oriktigt. I slutna vegetationer, såsom rishedar, myrar, vide- 

 snår o. s. V., råder en lika skoningslös kamp som i motsva- 



^ .Tfr Sernander (48). 



