128 ARKIV FÖR BOTANIK. BAND 13. N:0 5. 



männare i kultur- än naturvegetationer. Stellaria 7iemorum 

 och Lycopodium Selago saknas belt i de nämnda områdena. 

 Dessa exempel, som lätt kunde fördubblas, torde till fullo 

 visa, att talrika silvina och subalpina växtarter äga en syn- 

 nerligen oregelbunden och spridd förekomst nedom barrskogs- 

 gränsen, och att kulturen i hög grad påverkat och förändrat 

 många inhemska arters lokalfrekvens. Det är därför fullt be- 

 rättigadt, att jag vid utredningen af kärlväxternas verti- 

 kala utbredning i Åsele lappmark endast medtagit sådana 

 uppgifter, som afse deras uppträdande på ursprungliga eller 

 af kulturen föga påverkade ståndorter. 



I det föregående har antydts, att kärlväxternas öfre gräns- 

 linjer kunna bestämmas dels ensamt genom aftagande tem- 

 peratur och kortare vegetationsperiod på högre höjd ö. h., 

 dels af dessa faktorer i förening med direkt eller indirekt 

 konkurrens med andra arter, dels slutligen vara rena konkur- 

 rensgränser. 



Beträffande utpräglade koloniväxter får man antaga, att 

 de ofta nå upp till eller åtminstone rätt nära sina klima- 

 tiska gränser, exempelvis åtskilliga mer köldömma element 

 som förekomma på inundatstränder och sydiutor. Samma gäller 

 om träd och buskar (björk, barrträd, en och Salices), när de 

 ofvan skogsgränsen växa i rishedar eller på blockur o. s. v., 

 äfvensom om egentliga vattenväxter, för hvilka inga nya 

 konkurrenter tillkomma. 



Vidare har redan påpekats, att samma växtarter ej all- 

 tid äga samma vertikala utbredning i alla våra fjälltrakter, 

 utan att stora olikheter kunna vara rådande i afseende på 

 både deras öfre och nedre utbredningsgränser. I åtminstone 

 många fall måste dessa växlingar sättas i samband med olika 

 invandringstid till olika trakter eller bero på när- resp. från- 

 varo af öfverlägsna eller jämnstarka konkurrenter. Rubus 

 arcticus synes sålunda ännu ej nått den spridning inom un- 

 dersökningsområdet, som naturförhållandena medgifva. Cala- 

 magrostis lapponica är i Torne lappmark en verklig karaktärs- 

 växt i torrare alpina rishedar, men har i Åsele lappmark 

 ännu ej hunnit ofvan Vilhelm'.ia, d. v. s. når här ej ens upp 

 i fjälltrakterna. Liknande egendomligheter i sin utbredning 

 förete äfven åtskilliga andra östliga arter. 



