130 ARKIV FÖR BOTANIK. BAND 13. NIO 5. 



pina, Azalcea procumbens, Phegopteris alpestris och Lyco po- 

 dium alpinum. 



5. Lågalpina arter. Hit föras ett halft dussin arter, 

 som endast äro anträffade i lägre delarna af rishedszonen: 

 Pinguicula alpina, Oxytropis lapponica, Habenaria albida, Cham- 

 orchis alpina, Kobresia scirpina och Cryptogramma crispa. 



6. Lågalpin — subalpina arter. Hit räknas lågalpina ar- 

 ter, som mer regelbundet träffas nere i subalpina och sub- 

 silvina zonerna: Salix arbuscula, S. myrsinites, Juncus arcti- 

 cus, Carex * saxatilis, G. * roiundata, C. ustidata och C. ra- 

 ri flora. 



De flesta botanister, som berest fjälltrakterna, torde lia 

 gjort den erfarenheten, att alpina arter äro mycket nyck- 

 fulla och oberäkneliga i sin förekomst nedom kalfjället. I 

 somliga trakter kunna de vara relativt talrika, under det de 

 på andra ställen helt saknas, trots att lämpliga växplatser 

 ej äro svåra att uppleta. En närmare undersökning ger 

 dock snart vid handen, att de alpina växterna äro talrikast 

 vid foten af högre fjäll och i många fall endast påträffas i 

 dessas omedelbara närhet. Uppträder en art i rikhgare mängd 

 på ett fjäll, har man långt större utsikter att påträffa den- 

 samma nere i subalpina och subsilvina zonerna, än om den 

 är sparsam i alpina zonen o. s. v. Allt visar, att en tidvis 

 förekommande nyrekrytering från »stammen» uppe på kal- 

 fjället vanligen är nödvändig, för att de alpina arterna skola 

 kunna hålla sig kvar nere i dalgångarna under längre tid- 

 rymder. Jfr Heintze (20). 



Det finnes emellertid äfven ståndorter nedom björk- och 

 barrskogsgränserna, där alpina arter äro mer bofasta och obe- 

 roende af frötransport från alpina zonen. Hit räknas i första 

 hand nakna, branta bergväggar med tillhörande urer äfven- 

 som högre och mer vidsträckta klippstränder, helst om de 

 samtidigt äro forsstränder. De alpina arterna förekomma här 

 i regel i kolonivegetationer eller i låga, ofta ej fullt slutna 

 växtmattor o, s. v. Genom tidvis inträffande ras eller för 

 forsstränder i samband med islossningen förmå dessa väx- 

 platser bibehålla sin prägel af koloni- eller koloniartade ve- 

 getationer af mer beständig natur. 



Ståndorterna nedom skogsgränsen äro således af högst 

 växlande växttopografisk valÖr. På en del af dem äro de 



