OTTO GERTZ, STUDIER ÖFVER MORPHAESTHESI. 11 



Innan jag öfvergår till redogörelsen för mina försök, vill 

 jag därjämte förutskicka några anmärkningar om den i ar- 

 betet begagnade terminologien. Jag har här efter Goebel 

 och Pax konsekvent användt beteckningen sidorötter för 

 sådana rötter, som uppstå på en annan rot; de rötter åter, 

 som utspringa från en stam (kaulom), kallar jag adventiv- 

 rötter eller birötter. Begreppet birot tages sålunda icke i 

 den vidsträckta bemärkelse, som det erhålHt hos Sachs (III, 

 864), som därmed förstår rötter, utgående från en hufvudrot 

 eller en stamdel. Goebel (I, 350, anm. 4) fattar birot och 

 sidorot såsom synonymer för rötter, uppkomna genom för- 

 grening af en rot. Drude åter använder beteckningarna 

 sidorot och adventivrot i en tredje bemärkelse, nämligen vid 

 fall af rotbildning från stam. När jag i det följande begag- 

 nar mig af termen birot såsom synonym med adventivrot, 

 har jag följt den i Warmings handbok (V, 24 ff.) använda 

 nomenklaturen. Utan att ytterligare ingå på dessa i littera- 

 turen flerestädes diskuterade namnfrågor, h vilka för de här 

 föreliggande undersökningarna icke kunna äga något som helst 

 intresse, vill jag blott erinra om beteckningen rotgrenar, hvil- 

 ken Velenovsky (I, 370) förordat såsom lämplig ersättning 

 för namnen sidorötter och birötter, när de fattas i Goebels 

 mening. 



I det följande redogör jag för mina iakttagelser å resp. 

 försöksväxter hvar för sig och lämnar därefter i de viktigare 

 punkterna en sammanfattande öfversikt af de resultat, som 

 framgått ur försöken. 



Lupinus albus L. 



Flertalet försök i den ofvan angifna riktningen utfördes 

 med Lupinus albus, särskildt därför att Lupinus-rötter ut- 

 gjort det hufvudsakliga undersökningsmaterial, som legat till 

 grund för Nolls iakttagelser. Rötterna äro här som bekant 

 diarka och sidorötter utvecklas på grund af denna moder- 

 rotens struktur i tvenne orthosticher. En närmare redogörelse 

 för rötternas anatomi har lämnats af van Tieghem (I, 221), 

 BoiRiVANT (I, 325, 339; pl. XVIII, figg. 1—4) och särskildt 

 af Noll (V, 365 ff.), som fäst uppmärksamheten på den för 

 de föreliggande undersökningarna värdefulla egenskapen, att 

 hufvudroten hos Lupinus albus fullkomligt saknar prefor- 



