OTTO GERTZ, STUDIER OFVER MORPHAESTHESI. 



35 



(I). En närmare undersökning ha de erhållit genom Lopriore 

 (II, 214, 276).' 



Förutom de beskrifna konvexrötterna, hvilka i allmänhet 

 voro kraftigare utvecklade än de öfriga sidorötterna å ifråga- 

 varande skänklar, uppträdde ofta i närheten af dekapitérings- 

 stället särdeles starka rötter, hvilkas uppgift synes vara 

 att regenerera rotsystemet. I geotropiskt hänseende förhålla 

 sig sådana rötter merendels helt afvikande från de normala 

 sidorötterna, i det att deras tillväxt sker lodrätt nedåt och 

 sålunda öfverensstämmer med de positivt geotropiska moder- 



Fig. 7, d. 



rötternas. De erfara tydligen vid sin anläggning eller under 

 den vidare utvecklingen en omstämning i sin retbarhet gent 

 emot tyngdkraften. De äro identiska med de af Boirivant, 

 Brück, Goebel (VII, 170) och Nordhausen studerade er- 

 sättningsrötterna. [Se äfven Czapek (I, 1205).] 



I flera försök uteblef sidorotbildningen totalt å den ena 

 eller andra skänkeln (fig. 7, c). Här gaf dock en anatomisk 

 undersökning af de rotlösa skänklarna förklaringen, i det 

 att klyfningen, liksom vid analoga resultat, erhållna vid för- 

 sök med Lupimis och Phaseolus, skett asymmetriskt, så att 

 den ena skänkeln blifvit kraftigare än den andra. 



^ Särskildt riklig och å samma individ flera granger upprepad var 

 den produktion af bandformiga rötter, som jag erhöll år 1905 å en kruk- 

 kultur af Pisum sativum, där rotsystemet, efter hand som det växte ut, 

 afbets och förstördes af en i jorden lefvande Lumbricus-art. 



