OTTO GERTZ, STUDIER ÖFVER MORPHAESTHESI. 57 



i icke mindre grad än den förut antydda förutsätter studier 

 och observationer på dessa växtformers naturliga växplats. 

 De undersökningar, som Warming (IV), Goebel (II, 331 ff.) 

 och andra ägnat familjen, lämna icke någon upplysning om 

 krökta rötters förgrening, lika litet som Warmings (III, 52), 

 Karstens, Börgesens [I, 27 ff.; II, figg. 4 (p. 211), 6 (p. 213); 

 pl. III] och andra forskares med af seende på mangrovevegeta- 

 tionen (särskildt Bhizophora Mangle L.). Då Podostemacéernas 

 rötter i flera fall äro bandformiga, skulle därjämte en jäm- 

 förelse mellan dessa och de af Lopriore (VI) studerade, 

 experimentellt frambragta bandrötterna hos andra växter 

 vara af stort intresse. 



Noll har gjort ett försök att numeriskt beräkna totalläng- 

 den af ett förgrenadt rotsystem, hvars hufvudrot vuxit fullt 

 rakt eller genom omböjning förskjutits ur sin rätlinjiga till- 

 växtriktning. Såväl vid direkta mätningar som genom väg- 

 ning af ett rikligt material af rötter kunde Noll (II, 13; V, 

 420) fastställa, att rotsystemet städse dimensionalt befordras, 

 om hufvudroten bhr i tillfälle att utvecklas rätlinjigt. I 

 medeltal förhåller sig enligt Noll ett sådant rotsystem till 

 ett bågformigt utveckladt såsom 4: 3, hvilket tal framgick 

 som resultat vid undersökning af Pisum, Vicia Faba och 

 Phaseolus; för Litpinus blef motsvarande värde 5: 4. 



Vid de analoga, fast icke särdeles talrika mätningar, som 

 jag utförde å Vicia Faba, erhöll jag visserligen något väx- 

 lande värden till följd af moderrotbågarnas olika längd, men 

 de kommo dock närmast talet 4: 3, hvilket också utgör det af 

 Noll för samma växt uppgifna. Jag använde vid dessa un- 

 dersökningar metoden att medelst kurvimeter uppmäta rot- 

 systemets totallängd å fotografiska negativ, som framställts 

 genom att på Ijuskänsligt papper under en glasplatta utbreda 

 de undersökta växternas rötter och efter expositionen fixera 

 de erhållna aftrycken (Linsbauer, I, 31). Vid några senare 

 utförda kontrollbestämningar begagnade jag med fördel ett 

 annat, af Smith föreslaget förfarande, som emellertid i prin- 

 cip icke skiljer sig från det förra. Då metoden icke synes 

 hafva kommit till vidare användning vid botaniska arbeten, 

 anför jag här Smiths beskrifning på densamma (I, 63). »Für 

 diesen Zweck ist gewöhnliches, blausaures Eisenpapier sehr 

 zu empfehlen . . . Ein 2 — 3 Minuten langes Exponieren in hellem 



