HUGO DAHLSTEDT, NORDSVENSKA TARAXACA. 61 



s:n, Kärfsta och Nygård, m. fl. st. (C. A. Nordländer, E. 

 Collinder); Borgsjö s:n, Magdbybodarna, gräsbacke samt 

 Lönnån och Näset (E. Collinder); Torps s:n, V. Näset (E. 

 Collinder); Hässjö s:n, Gryttjärn, Böle och Sunnansjö (E. 

 Collinder); Sundsvall (E. Collinder). — Härjedalen: Tännäs 

 s:n, Lillåsvallen vid Ormaruet (H. Dt), Funäsdalsberget (H. 

 Dt), Funäsdalen, Röstberget (M. Östman), Åsen (H. Dt), 

 Hamrafjället vid Hamra vallarne (H. Dt); Ljusnedals bruk och 

 Vallarna (M. Östman); Linseils s:n, Nolåsen (H. Dt). 



Norge: Junkerdalen (M. Sonden); Störens järnvägs- 

 station i Guldalen (A. Landmark); Gausdal, äng norr om sana- 

 toriet (H. Buch); Hadeland, Gutadalen på Randsfjords väst- 

 sida, Brandbu (Fr. Lange). 



Är en bland nordliga Skandinaviens vackraste och mest 

 utpräglade arter. Genom sina vackert gräsgröna och isyn- 

 nerhet inåt i rosetten af fina, ledade hår karaktäristiskt mjuk- 

 håriga, vanligen djupt inskurna blad med långa och långspetsade 

 på öfverkanten m. el. m. rikt tandade flikar, som ofta äro skilda 

 af korta smala tandade interlobier, samt oftast med stora spjut- 

 lika helbräddade ändflikar med utstående smala sidoflikar, 

 genom sina lysande purpurröda bladskaft och bladnerver, 

 tämligen ljusgröna holkar med nedåtriktade bleka ytterholks- 

 fjäll samt genom rent och vackert mörkgula, nästan äggula 

 korgar med enfärgade eller med svagt markerad nästan otyd- 

 lig strimma försedda kantblommor erhåller denna art ett 

 särdeles utprägladt och i ögonenfallande utseende. De normalt 

 vid blomningen utvecklade bladen hafva m. el. m. utdraget 

 omvändt äggrundt -lancet t lik form och äro vanligen mycket 

 djupt inskurna med bredare eller smalare, ofta af smala tan- 

 dade interlobier skilda, från basen mot spetsen i längd till- 

 tagande fhkar med m. el. m. hvälfd, ofta rikligt tandad öfre 

 rand (utom hos de öfversta, som, vanligen äro helbräddade) 

 och med långa samt smala, oftast uppåtböjda spetsar. Mot 

 bladens i allmänhet mycket smala bas öfvergå f likarna i m. el. m. 

 långa syllika tänder. Ändfliken är i allmänhet stor och samti- 

 digt ofta bred. Den varierar från bredare, triangulär med rakare 

 sidor och mycket långa sidoflikar till mera långsträckt, spjutlik 

 eller något pillik med m. el. m. konvexa sidor och utstående eller 

 något nedåtriktade, i spetsen ej sällan starkt uppåtböjda sido- 

 flikar. Midtf liken blir stundom nedom midten starkt insnörd. 

 Dess sidor variera för öfrigt från tämligen starkt konvexa till 



