HUGO DAHLSTEDT, NORDSVENSKA TARAXACA. 79 



Jämtland: Östersund (H. Fahlander), Ange, (C. F. 

 Sundberg); Hammerdal (O. Ohlin). — Härjedalen: Ljusne- 

 dal. allm. (M. Östman); Tännäs s:n, Hamrafjället, Hamra- 

 vallarna (H. Dt); Hede s:n, Serfvas ängar (M. Östman). 



Norge: Tronfjeld (Hj. Möller); Lille Elvedal, vid järn- 

 vägsstationen (Fr. Lange); Österdalen, Hannestads järn- 

 vägsstation (Fr, Lange). 



Särdeles utmärkande för denna art äro de mycket breda 

 och mörka, i lökgrönt dragande bladen, som m^x-ket ofta 

 på sin undersida, stundom äfven på öfversidan, äro m. el. 

 m. starkt violettfärgade. I allmänhet äro bladen särdeles 

 hela eller hafva åtminstone mycket grunda inskärningar. Än 

 äga de glesa bakåtriktade. längre och kortare tänder, som ned- 

 åt ofta öfvergå i låga m. el. m. tandade lober, än äga de öfver- 

 allt mycket låga lober med glest tandad eller helbräddad 

 öfre kant. Xågra mellanblad kunna äga något längre och då 

 ofta mera kullriga flikar. Alla bladen sluta i en m. el. m. 

 lång och bred helbräddad spets, som hos de yttre bladen 

 får mera konvexa sidor och mera trubbad spets, hos de inre 

 däremot blir mera skarpspetsad, stundom m. el. m. smalt 

 tillspetsad. De flesta äro m. el. m., ofta mycket starkt ut- 

 vidgade mot basen och öfvergå småningom eller hastigt i 

 det oftast mycket korta skaftet. Därigenom att tänderna 

 eller f likarna på deras mellersta parti bli längre än de öfriga, 

 erhåller bladet mycket ofta ett särdeles karaktäristiskt, rhom- 

 boidiskt utseende. De inre bladen bli mera utdragna lancett- 

 lika eller omvändt lancettlika, men hos solformer inträder 

 ofta motsatsen i det bladen bH nästan omvändt äggrunda. 

 De hafva vanligen tätare sittande, större eller mindre, nedåt- 

 riktade tänder eller låga skarpspetsade nedåtriktade lober 

 samt kortare eller längre hel, oftast skarp spets. 



Hos en del individ förekomma ytterblad med tätt ställ- 

 da breda, oftast nedåtriktade lober med m. el. m. likformigt 

 hvälfd, stundom pucklig öfre kant, som på de nedre loberna 

 är fintandad, på de öfre helbräddad, och med korta men täm- 

 hgen skarpa spetsar. Ändfhken är hos dessa blad liten och 

 bred, triangulär samt spetsig eller långt tillspetsad. En dy- 

 lik spets finnes ej sällan äfven hos några af de mellersta och 

 inre bladen. Mellan dessa djupare flikade blad och de vanligen 

 förekommande helare och bredare finnas emellertid många 

 mellanformer. 



