HUGO DAHLSTEDT, NORDSVE>'SKA TARAXACA. 91 



Norge: Vardö (H. Les'dberg, F. W. Klingstedt); Jun- 

 kerdalen (G. Peters); Xordlands a., Lurö och Alsten (0. 

 Dahl), Bodö och Rånen, Hemnesberget (Hartvig Johxs- 

 SEX); Lille Elvedal, Trondvangen (Fr. Laxge), Österdalen, 

 Hannestads järnvägsstation och Kena järnvägsstation (Fr. 

 Lange); Gausdal, äng n. om sanatoriet, 790 m. ö. h. (H. 

 Buch); Hardanger Ödda, Granvin, Haugse och Xyastöl 

 i äng, 590 m. ö. h. (S. K. Selland), mellan Bardalsvand 

 och Ödda 1100 m. ö. h. (H. Buch). 



En särdeles karaktäristisk form, som i mångt och myc- 

 ket erinrar om Spectabilia. Dess närmaste släktingar torde 

 af allt att döma dock vara T. chrysostylum Dahlst. och 

 T. peniciUiforme Lindb. fil. 



Den utmärker sig särskildt genom sina ljusgröna, något 

 i grågrönt dragande blad, som normalt äga få korta och bre- 

 da, högt hvälfda, karakteristiskt klohka lober med mycket 

 kort spets samt pillika, tämligen långa, spetsade eller tillspet- 

 sade, helbräddade ändlober med tämligen konvexa kanter, 

 genom breda och korta, ej särdeles stora, vanligen mörkt 

 olivgröna eller svartgröna, glänsande holkar med breda of- 

 tast m. el. m. äggrunda, tillspetsade och trubbade, m. el. m. 

 tilltryckta eller uppfrätta, efter blomningen i en tät krans 

 utstående ytterholkfjäll samt mycket mörka, nästan saffrans- 

 gula, något kuUriga, täta korgar med oftast m. el. m. ränn- 

 formiga kantligulse. Den färgade strimman på de senares 

 undersida är alltid mycket intensivt färgad och bildar än ett 

 bredt ända ut i tänderna utlöpande band än starkt färgade, 

 endast till nerverna inskränkta strimmor. 



Normalt utmärker sig arten, som förut är sagdt, genom 

 den of van beskrifna bladformen. De nedre loberna äro van- 

 ligen rikt tandade, hvaremot de öfre mera kuUriga loberna 

 vanligen äro helbräddade. Inåt i rosetten öfvergå dessa blad 

 hos en del exemplar genom mellanformer med mera tandade 

 lober i bredare och helare blad med oregelbunden tandning 

 af längre och kortare hvassa tänder. Hos exemplar, som växa 

 på våta eller fuktiga lokaler, bli ytterbladens lober oftast 

 mycket låga och breda, och de nyss omtalade innerbladen 

 äro vanligen förhärskande. På särdeles våta lokaler bU bla- 

 den mycket glest, kort och skarpt tandade. 



Hos ruderatformer eller exemplar, växande på odlad 

 mark, äro ytterbladens flikar längre och isyimerhet de nedre 



