HEINTZE, VÄXTTOrOGRAFISKA UNDERSÖKNINGAR. 13 , 



fria) snölägen upptaga ofta ansenliga ytor på brantare fjäll- 

 sluttningar eller bilda gläntor i de öfversta björkskogarna. 

 Dö äro omtyckta betesmarker för renen och kunna genom lång- 

 varigt betande ombildas i verkliga alpijia ängar eller renängar. 

 Vid studiet af snölägenas i hög grad intressanta vegetation 

 får man fästa nödig uppmärksamhet vid det förhållandet, att 

 snötäckets mäktighet är mycket olika under olika år. Snö- 

 drifvans eller snöfältets »medel »-mäktighet bestämmer vege- 

 tationens allmänna karaktär och artsammansättning, de en- 

 skilda arternas vegetativa och fruktifikativa utbildning kan 

 däremot vara mycket växlande under olika somrar. Under 

 varma somrar, som följa på snöfattiga vintrar, kan t. ex. 

 Equisetum arvens e v. alpestre på snölägen fruktificera i allra 

 största mängd, och de då ända till dm-höga individen med i 

 spetsen bågformigt uppåtböjda grenar bilda en slående kon- 

 trast till den »typiska», sterila och prostrata formen under 

 »normala» år. 



I grunda sänkor eller på brantare sluttningar i skyddadt 

 läge finner man ej sällan verkliga alpina örtmattor^ af rätt väx- 

 lande sammansättning. Ståndorten utgöres ofta af ett tidigt 

 snöläge, men markfuktigheten ökas och göres mera konstant 

 genom riklig tillgång på grundvatten. — jMindre ofta förekomma 

 källdragsvegetationer, som samtidigt äro snölägen. — Bran- 

 tare bäckstränder äro stundom fläckvis utbildade som snö- 

 lägen. 



Videsnåren äro närmast att anse som strand vegetationer. 

 De kläda dock ofta källrika — öfversilade sluttningar, där 

 vattnet endast här och hvar samlar sig till bäckar och rännilar. 

 Kulturvegetationer äro naturligtvis af mycket ringa be- 

 tydelse uppe i alpina zonen. I Åsele Lappmark har jag under- 

 sökt vegetationer på gång- och kreatursstigar samt alpina 

 betesmarker = betade tidiga snölägen och fuktiga rishedar. 

 Renängar och renstigarnas vegetation få väl snarast räknas 

 som naturvegetationer. 



Följande höjdbälten urskiljas: barrskogs- eller subsilvina 

 zonen, björkskogs- eller subalpina zonen samt alpina zonen. 

 Denna senare delas i rishedszonen och lafmosszonen. Barr- 

 skogs-2J07ie7i omfattar öfversta delen af barrskogs-re^io/ien och 

 utmärkes i första hand därigenom, att dess skogar i regel äro 



^ Af helt annan natur, fastän ibland snarlika, äro örtmattor på block- 

 och skifferur. 



