THEORIN, BIDRAG TILL KÄNNEDOMEN OM VÄXTTRICHOMERNA. 183 



Picea excelsa (Lam.). Behåringen på unga årsskott ut- 

 göres af dels här (till större delen), dels glandier. De förra 

 aro o — 4-uelliga, sällan 2-celliga. De nedre cellerna äro järan- 

 hreda och pä raidten något smalare, medan toppcellen är ko- 

 nisk samt i spetsen tilltrubbad. Cellväggarna äro tämligen 

 tjocka, och innehåll finns. Stundom äro håren böjda vid ba- 

 sen, då det kan inträffa, att från nedersta cellens öfre ände 

 ett spetsigt utsprång står ut åt sidan. Glandierna (fig. 3f)), 

 som äro talrikast kring barrens vidfästningspunkt, ha en 

 rund glandelcell jiå ett än encelligt, än 2 — 3-celligt skaft, i 

 hvilken händelse de 2 nedre cellerna äro alldeles lika mot- 

 svarande hos håret. I synnerhet då visa sig glandierna vara 

 tydliga formförändringar af håren (mom. 1). Glandelcellen 

 och äfven skaftcellerna ha ett oljigt innehåll, och utomkring 

 glandel n träffas ofta en oljig, genomskinlig substans. 



Equisetum silvaticum L. Långs den sterila stjälkens 

 många åsar finnas i rad stående, tjockväggiga och encelliga 

 tappar, som utstjälpts från midten af hvar sin öfverhudscell, 

 så att tappens bredd är betydligt mindre än öfverhudscellens 

 utsträckning i åsens riktning, vanligen V» däraf. Tapparnas 

 ställning niidt på den långa hudcellen förutsätter, för att de 

 vid beröring ej skola intryckas, en stor fasthet hos dess yttre 

 yä,gg, som åstadkommits därigenom, att en stor mängd kisel- 

 syra inlagrats i densamma. Ta])parna äro ej genom någon 

 y&gS skilda frän öfverhudscellen, stå vanligen rakt ut från 

 åsen och äro nästan jämnbreda samt i sin öfre, rundadt till- 

 trubbade ände något mer tjockväggiga (fig. 11). Det är dessa, 

 som göra stjälken strät. 



