A. G. NATHORST, SVENSKA VÄXTNAMN. 2. 501 



(17(S0), samt isynnerhet C. F. Höffbergs »Anvisning- till Växt- 

 rikets kännedom» (andra och tredje upplagorna 1784 och 1792), 

 i hvilken svenska namn vid en stor mängd arter äro upp- 

 tagna. Dessa äro efter Linné när sådana funnits, men ett 

 och annat är af förf. själf upptaget, och som arbetet äfven 

 omfattar en del odlade växter, som ju saknas i Linnés 

 Flora svecica, får man någon gång reda på dessas dåtida 

 svenska namn. Afven många af de upplysningar, som om 

 växterna lämnas, äro af intresse. 



Till hvad som i första delen yttrats om Liljeblads svenska 

 flora, må tilläggas, att de svenska namnen kunna vara olika 

 i de olika upplagorna, detta stundom till den grad, att nam- 

 nen pa vissa arter växla med h varje. Ujjplagorna äro som 

 bekant tre, den sista utgifven efter Liljeblads död af J. H. 

 WuUman och endast delvis utarbetad af Liljel)lad själf. 

 IJet är sålunda vid studium af de svenska namnen nöd- 

 vändigt att jämföra alla tre upplagorna, enär ett förbi- 

 seende häraf kan föranleda misstag, något för hvilket jag 

 själf varit utsatt, innan jag kommit underfund med förhål- 

 landet. 



Liljas flora öfver våra odlade växter (18o9) bör icke 

 förl)igäs när det gäller sädana. Pa tal om Lilja må för öfrigt 

 anmärkas, att jag i första delen af detta arbete icke gifvit 

 växtnamnen i andra upplagan af hans Skånes flora det er- 

 kännande, som de förtjäna. Det är nog sant, såsom där 

 anföres, att många af de nybildade artnamnen äro mindre 

 lyckade, men såsom motsats till dessa stå andra, som måste 

 anses särdeles väl funna, och jag måste med tacksamhet er- 

 känna den nytta jag haft af ett mera ingående studium af 

 hans arbete. 



Äfven ur K. Toréns populära botanik (1851) samt Ny- 

 mans botanik (1864) hafva hämtats ett och annat namn. 



En detaljerad granskning af E. Fries' »Förslag till fast- 

 ställande af svenska växternas släktnamn» (Bot. Utfl. 3) har 

 ådagalagt, att flera af de därstädes efter äldre författare an- 

 förda namnen afse andra växter än Fries antagit. Han an- 

 tyder själf på tal om Francks arbete svårigheten »för den, 

 som ej är noga bekant med den äldre nomenklaturen, att 

 tyda hvilka växter, som med de latinska namnen åsyftas». 

 För att fa full klarhet härutinnan, har jag ej blott jämfört 

 synonymerna hos Linné och Caspar Bauuinu.^, utan äfven 



