A. G. NATHORST, SVENSKA VÄXTNAMN. 2. 507 



garna pa reallinjen kunnat lära sig sådana, hvarför skulle 

 det då icke fortfarande kunna ske? 



Äro dä svenska växtnamn icke behöfliga? Jo helt visst. 

 Ty lika väl som vi benämna våra högre djur med svenska 

 namn, lika väl önska vi sådana namn för vara vanligare 

 växter. Botanisten behöfver visserligen icke för sitt ända- 

 mål svenska namn, ty han reder sig med de latinska, och de 

 svenska arterna äro Ju blott en ringa del af dem, som han 

 känner. Men det måste anses höra till allmän bildning att 

 känna de svenska namnen på våra vanligare arter, vilda eller 

 odlade, och det finnes väl ej heller någon bildad person, som 

 icke känner ett större eller mindre antal sådana. Men detta 

 antal är hos olika personer olika, l^eroende pa den ifråga- 

 varande personens yrke, fallenhet m. m. Medan landtmannen 

 är väl förtrogen med kulturväxterna, foderväxterna och ogräsen, 

 riktar blomstervännen sitt intresse åt annat håll, och mången 

 stadsbo känner knappast andra växter än sådana, som finnas 

 i handeln. 



Frågar man nu, om det är nödvändigt, att vi äga svenska 

 namn på alla arter, så måste svaret visserligen utfalla ne- 

 kande. Faktiskt kunna vi ej hafva namn pa alla, ty sådana 

 släkten som Hi er actum, Bubus och Kosa m. fl. utgöra, såsom 

 redan påpekats, ett oöfverstigligt hinder därför. Men äfven 

 om man frånser dessa, så gifves det en stor mängd sällsynta 

 eller föga framträdande arter, som väl endast af botanisten 

 iakttagas. Svenska namn på sådana äro öfverflödiga och 

 komma väl aldrig till direkt användning. Vi behr»fva där- 

 emot svenska artnamn på alla mera framträdande, allmänna 

 och lätt igenkännliga växter. Det är ingen konst äfven för 

 den i botaniken fullkomligt obevandrade att skilja på arterna 

 af Centaurea (Blåklint, Väddklint och Rödklint), men af 

 Stellaria skulle han helt visst endast kunna urskilja 

 de mest prononcerade, af Euphrasia ett ännu mindre an- 

 tal, medan han sannolikt af gräsen endast skulle urskilja 

 vissa släkten. Från hans synpunkt sedt, skulle man be- 

 höfva svenska namn för alla arter af somliga släkten, för 

 några arter af andra, medan slutligen i ännu andra fall 

 släktnamnet ensamt vore tillräckligt. Men gräsen, som för 

 honom IVirefalla skenbart ensartade, äro däremot väl kända 

 af landtmannen, för h vilken de äro af Ijetydelse; denne kan 

 urskilja många arter och behöfver sålunda svenska artnamn. 



