508 ARKIV FÖR BOTANIK. BAND 1. 



Hå, äfven i fråga om ogräsen. Fiskaren, som känner vatten- 

 växterna på grund af den beröring han bar med dessa, be- 

 böfver svenska namn för sådana. Den lekman, som särskildt 

 intresserar sig för växterna såsom amatör eller blomstervän, 

 önskar namn för de särskilda »slagen», och så kommer det 

 sig, att om vi också icke behöfva svenska namn för alla 

 våra växter, så behöfva vi dock sådana för manga. Och då 

 det är svårt att draga gränsen mellan dem, som behöfva 

 sådana namn, och dem, som icke behöfva det, är det riktigast 

 att taga steget fnllt ut och gifva svenska namn åt sä många 

 som möjligt, äfven om många af dessa namn aldrig komma 

 till användning. Ty man har då åtminstone sörjt för, att 

 det eventuella behofvet är fylldt. Hittills har man hjälpt 

 sig med de latinska namnen», säger Elias Fries, »men skall 

 växtkännedom en dag ingå i svensk bildning, så måste man 

 ock äga fastställda svenska namn.» 



Att man vid nybildning af sådana i första rummet måste 

 taga hänsyn till det i språket redan befintliga ordförrådet är 

 tydligt, och sträfvan att insamla namn bland allmogen 

 är därföre värd allt erkännande. De svårigheter, som dock 

 härvid möta, äro redan af Linné och andra författare (1. sid. 

 4) vidrörda, så att därvid är det ej nödigt att här uppehålla 

 sig. Men det synes mig, som skulle man pä vissa håll gått 

 till öfverdrift, då man t. ex. förkastar ett namn, därför att 

 det icke vunnit spridning bland allmogen. Det är dock icke 

 för allmogen, som våra botaniska läroböcker skrifvas, och de 

 läsas ej heller af den. Det förefaller mig tvärtom, som borde 

 allmogen äfven i fråga om växtnamnen rätta sig efter riks- 

 språket (skriftspråket), ty i själfva verket är det blott en 

 obetydlig procent af allmogenamnen, som äro lämpade att i 

 skriftspråket användas. En liknande uppfattning är redan 

 uttalad af Lindman i anmälan till »Bilder ur Nordens flora»: 

 »I detta arbete skall det växtnamn hafva företräde, som 

 bland allmänheten, om också ej bland allmogen, är mest 

 brukligt.» '^ 



Man har vidare på visst håll menat, att växtnamnen böra 

 vara sa korta som möjligt, emedan svenska språket skulle 

 visa motvilja mot mångledade ordsammansättningar. De hit- 



^ Se äfven Lindmans anmälan af första delen af föreliggande arbete i 

 Pedagogisk Tidskrift 39 (1903), s. 265—269. 



