20 ARKIV FÖR BOTANIK. BAND 8. N:0 9. 



manbinda dessa intermediärt stående hybrider med hufvud- 

 arterna och utan gränslinjer öfvergå till dessa senare. 



Hybriden är tydligen mera härdig än S. nigricans Sm., 

 ty vid Riksgränsen, där den sistnämnda arten påtagligen är 

 stadd i utdöende, ses af hybriden mycket lifskraftiga indivi- 

 der, som äfven till frekvensen afsevärdt öfverträffa denna 

 sin moderart. 



I naturen är hybriden i sina intermediära former redan 

 på afstånd lätt igenkännlig. Resliga, ända till 2 m. (och 

 därutöfver) höga buskar, hvilkas löfverk i färgtonen står mel- 

 lan de två moderarternas grå resp. rent gröna. Bladen van- 

 ligen långa och breda, deras serratur ofta djup och nående 

 fram mot skifvans spets. Andra likaledes för hybriden ka- 

 rakteristiska men ingalunda alltid förefintliga kännetecken 

 äro kapslarnas mot basen af tagande eller felande hårighet 

 samt hanhängenas täthet, delvis framkallad af den från S. 

 glauca L. lånade hårigheten hos strängarna. Vissa former närma 

 sig S. glauca L. X phylicifolia L. (Se nedan denna hybrid och 

 den härnäst beskrif na äf vensom S. nigricans Sm. ! ) 



Salix glauca L. X S. nigricans Sm. x phylicifolia L. 



Af denna enligt min åsikt i Skandinaviens fjälltrakter 

 ganska allmänna hybrid anträffades en buske vid Riksgrän- 

 sen samt ett flertal individer vid Abisko. (Se f. ö. nedan 

 S. nigricans Sm. X phylicifolia L.!)^ 



Salix glauca L. X phylicifolia L. 



Denna hybrid torde inom området äga ungefär samma 

 frekvens och jämna utbredning som den i vissa former den- 

 samma närstående S. glauca L. X nigricans Sm., men når 

 högre upp på fjällen än denna. I likhet med nämnda hybrid 

 sammanbindes äfven denna genom en oafbruten serie mel- 

 lanformer med sina båda moderarter. Bland dessa former 

 äro vanligen de, som stå intill S. glauca L., talrikare än de 



' Till S. glauca L. X 'S", nigricans Sm. X phylicifolia L. torde böra föras 

 tvenne såsom S. glauca L. X hastata L. tolkade former, af hvilka den ena, 

 insamlad i Högheden vid Pite Lappmark, offentliggjorts af A. N. Lundström 

 (Studier öfver släktet Salix. Stockholm 1875, p. 53), den andra, funnen 

 på Äreskutan, af Förf. (1. c. p. 33). 



