U. FLODERUS, SALIXFLORAN I TORNE LAPPMARK. 37 



kanten stundom starkt vågbräddad; bladspetsen ofta till- 

 bakaviken. 



Bladens öfversidor mörkgröna, glänsande ; undersidorna 

 blekare gröna, föga eller icke glauccscenta; de vid grenarnas 

 bas sittande bladen äro ofta mot spetsen rodnade. Vid tork- 

 ning visa Scärskildt de yngre bladen någon benägenhet att 

 antaga en mörkt gråbrun färgton. 



öfversidorna äfven i ontveckladt tillstånd fullt hårfria; 

 undersidorna i ungt tillstånd uppbärande långa, smala, något 

 krökta, mest framåt riktade hår, som hufvudsakligen sitta 

 utefter de större nerverna och mot hösten till största delen 

 bortfalla, så att då ofta endast i spetsen af de basala bla- 

 den kvarsitter en tofs af framåt konvergerande hår (af hvilka 

 några äfven kunna utgå från öfversidan). Ofta blifva nästan 

 alla blad slutligen fullständigt denuderade. 



Bladens medelnerv i regeln kraftigt utpräglad med svaga, 

 öfver ytan knappt frambuktande sidonerver och oftast obe- 

 tydligt utvecklad t; ådernät. Ett viktigt undantag häri göra 

 de basala bladen, särskildt hos bredbladiga former, h vilkas 

 medelnerv, redan innan den nått skifvans midt, uppdelar sig 

 i ett flertal väl markerade, ofta rodnade sidonerver, som 

 förlöpa i inåt konkava bågar mot bladets hos dessa former 

 ej sällan urnupna spets. Vissa former förete dock ganska 

 väl utvecklad nervatur och ett på öfre ytan i bladens peri- 

 feri upphöjdt ådernät. 



Bladens undersida är alltid särskildt mot spetsen fint 

 punkterad. Dessa små gråhvita fält äro smärre och mera 

 reguliärt runda än hos >S'. nigricans Sm. och likna mest dem 

 hos S. 'polaris Wg. Skarpast framträda de mot bladspetsen 

 och särskildt hos basalt ställda bredare blad med urnupen 

 spets erbjuda de en synnerligen karakteristisk (bladspetsen 

 hos S. polaris Wg. mycket liknande) bild, därigenom att de 

 hvita punkterna därstädes skarpt markera sig mot den röd- 

 bruna botten, som här uppbär den ofvan beskrifna spetsen 

 öfverskjutande hårtofsen. 



De terminala grenknopparna aldrig filtludna. 



Hängeskaften hos hanhängena 5 — 18 mm., hos honhängena 

 15 — 38 mm. långa, uppbärande 1 — 5 (vanligen 2 — 4) hänge- 

 blad, hvilka i regeln äga samma dimensioner som toppbladen 

 och ej sällan nå öfver blomsamlingen, täckande denna. Hos 

 några individer äro de flesta hängena terminalt ställda. — 



