B. FLODERUS, SALIXFLORAN I TORNE LAPPMARK. 41 



ett eller flera bland de för denna art mest utmärkande 

 kännetecknen. Bladen kunna således sakna luifvudformens 

 karakteristiska nervatur, punktering eller rodnade spets, och 

 serraturen är vanligen glesare och grundare; hängeskaften 

 äro stundom föga utdragna eller uppbära blott 2 å 3 rela- 

 tivt svagt utvecklade hängeblad, och hängefjällen blifva gärna 

 spetsiga samt äro stundom gulbruna. Stiften kunna ock 

 bli kortare och märkesf likarna okhifna. Trots detta bibe- 

 hålla samtliga former så många af hufvudformens karaktärer, 

 att deras samhörighet med denna knappast kan betviflas. 

 Några individer erbjuda en påfallande släktskap med den af 

 NoTÖ i Troms() funna formen. 



S. arctogena n. sp. hybridiserar inom området med S. 

 glauca och S. phylicifolia samt måhända äfven med S. her- 

 bacea L. Xlappojutm L. (Se of van vid S. herbacea L. X polaris 

 Wg. X S. lapponum L.!) 



Salix herbacea L. x polaris Wg. x S. phylicifolia L. x 

 Salix phylicifolia L. (nov. hybr.) 



{Salix arctogena n. sp. X phylicifolia L. nov. hybr.) 



Vid Riksgränsen ses bland den därstädes ymniga iS. arc- 

 togena n. sp. former, som äro närbesläktade med denna art, 

 men hvilka därjämte förete så starkt utpräglade karaktärer 

 af S. phylicifolia L., att de enligt min mening torde vara 

 hybrider mellan dessa båda arter. De äro grofstammiga, 

 nedliggande, men endast svagt rotslående buskar, hvilka från 

 S. arctogena n. sp. bl. a. lånat bladspetsarnas om ock här 

 jämförelsevis svagt framträdande rodnad och punktering äf- 

 vensom hängenas utdragna bladiga skaft samt från S. phyli- 

 cifolia L. erhållit gröfre, stelare grenar, större och fastare, 

 på öfre ytan alldeles släta, spetsigare, icke eller otydligt 

 emarginerade blad med den för denna art karakteristiska 

 (hos hybriden dock ej ända till spetsen nående) glaucescensen 

 på undre ytan äfvensom kraftigare utbildade kapselsamlingar. 



Med S. arctogena n. sp. sammanbindes S. arctogena u. sp. 

 X phylicifolia L. genom en oafbruten serie af former, som 

 däremot icke synes nå ända fram till S. phylicifolia. Unga, 

 ännu sterila individer af den sistnämnda arten kunna dock 

 mycket likna hybriden. 



