"Maninuitlijæger-Stationeii" ved Prcdmost. 171 



Paa min egen Opfattelse af denne Samtidighed vil jeg ikke 

 paastaa, at dette Træk har virket dræhende, thi der har, som 

 mange ville vide, nu'pjte nogensinde været virkelig Liv i den, 

 men jeg véd, at det har haft en noget nedslaaende og dæm- 

 pende Indflydelse paa andres. Dette er for Resten, i mine Øjne, 

 allerede et ret godt Tidens Tegn. 



Uden at behøve at hcse mellem Linierne, har jeg og 

 andre ofte nok faaet at fole, at det at betvivle denne Samtidig- 

 hed i Grnnden ikke alene betragtes som en Uret imod dennes 

 Hævdere , der fra Englands, Belgiens og Tysklands Huler i 

 Aartier have fremdraget saakaldte "uimodsigelige" Beviser for 

 denne Samtidighed, men tillige som en ligefrem Tort imod 

 selve Videnskaben , der jo , idet den hver Dag bygger videre 

 paa dem, saa at sige eæ covsensu gentium har godkjendt de førte 

 Beviser. 



Alligevel! Betænkeligheder er der nu en Gang baade imod 

 disse Bevisførelser og deres Resultater; ja, meget stærke ere de 

 Tvivl, der ere rejste imod begge. For mit eget Vedkommende 

 gjælder dette ogsaa Beviserne, hentede fra Pi'edmost, hvad 

 enten man foreholder mig « Uimodsigeligheden » af hvert af deres 

 enkelte Punkter, eller henviser mig til Styrken af dem i deres 

 indbyrdes Sammenhæng. Mine Tvivl ere oftere i de allerseneste 

 Aar blevne imødegaaede med en ikke just usædvanlig, men des- 

 uagtet noget besynderlig Talemaade, at naar ikke en Gang 

 Løss-Kulturlagene kunne tilfredsstille os med deres Beviser 

 for den Samtidighed imellem Mammuther og Menne- 

 sker, som allerede « Hulefundene » med åeres „Ciwudative Evi- 

 dences"- saa godt som (disse tre Ord er man hensyns- 

 fuld nok til ikke altid at udelade) have sat udenfor al Tvivl 

 — hvilken Art af Beviser vil man da fordre? Herpaa tør 

 det nok være mig tilladt at fremdrage en ældre Bemærkning til 

 Svar. Misforstaaelsen er simpelthen den, at man slet ikke har for- 



