178 Japetus Steenstrup. 



Of V e r S. 1 8 7 0, en Fremstilling, som derfra overgik til andreTids- 

 skrifter og gjengives i Vid. Meddel, f. Nat. Foren. 1872 S. 214 flg.) 



Efter denne korte Afstikker ud til Siden, der havde sin 

 Grund i Tvivlen om, at det antagne Formaal for den paastaaede 

 Spaltning af IMammuthknoklerne var ret naturligt, fortsætte vi 

 de Betragtninger, der forhaabentlig efterhaanden skulle stille 

 os flere indre Forhold i Kulturlaget ved Pi' e dm ost i et rig- 

 tigere Lys. 



Jeg havde altsaa, som man vil have set, saa meget mindre 

 Ret til at undre mig over, at mine nye Studiefæller i Måhren 

 havde gjort sig skyldige i den for deres egen Opfattelse og 

 Bevisførelse, efter min IMening, meget uheldige Forvexling af 

 Knoklernes Vejrbristning med disses Sonderslagning vedMenneske- 

 haand, som denne Forvexling jo, ifølge det ovenfor antydede, 

 desto værre ikke var noget sjeldent Fænomen i den geologiske 

 og archæologiske Literatur. 



1 det mindste i vort Sekulums seneste og travle Decennier 

 er det hyppigt nok, at en oprindelig i klare Træk og med be- 

 stemte Lineamenter meddelt Kundskab (f. Ex. den om Rovdyr- 

 gnavets systematiske Udførelse, om Udseendet af Marvspaltningen 

 i Modsætning dertil, om Ætsningen af Knoklerne i Rovfuglenes 

 Kro o. s. v.) kun for et meget begrænset Tidsrum beholder sine 

 skarpe og væsentlige Træk. Den faar disse snart afstødte og 

 afslidte, saa at Kundskabsfiguren n æ p [> e kan k j e n d e s i g j e n 

 i de udviskede eller barbariserede Træk. Under 

 denne stilløse, eller, i andre Tilfælde, ofte stiliserede 

 Skikkelse, tror man da i Vejrbristningens Linier, Revner 

 og Spalter paa gamle Menneskeknokler at se et tilforladeligt 

 Billede af Sonderslagning ved iM e n n e s k e h a a n d , 

 uagtet man hverken faar Øje paa de fordrede Slagmærker 

 eller paa det ved disse betingede Løb af Spaltningslinierne. 

 Vore Forfædres vejrbrustne, lange Lemmeknokler fra de store 



