134 t;. Christiansen. 



kede han, at der ikke alene gik Hrint ud gennem Revnen, men 

 at der samtidig gennem denne trængte Luft ind i Flasken ; 

 Vædskens Stigning indvendig fremkom ved, at det Rumfang 

 Brint, som gik ud, var større end det Rumfang Luft, som i 

 samme Tid trængte ind. Da Resultaterne imidlertid vare meget 

 variable, naar han experimenterede saaledes, forsøgte han andre 

 Methoder, og det viste sig da, at lian erholdt konstante Resul- 

 tater ved at benytte en Prop af brændt Ler eller Gips. 



Af sine Forsøg uddrog Graham den Lov, at Diffusionen 

 finder Sted derved, at overordentlig smaa Rumfang af de diffun- 

 derende Luftarter bytte Plads. lAlen disse Rumfang ere ikke 

 ligestore , de staa derimod i omvendt Forhold til Kvadratrød- 

 derne af Luftarternes Vægtfylde. Om Aarsagen til dette Fænomen 

 udtaler Graham ikke nogen Formodning; han fremhæver blot 

 Nødvendigheden af at studere Ijuftarternes Reva^gelseslove under 

 nøje definerede Forhold. Efter at han derefter i de foran 

 nævnte Afhandlinger har fundet Lovene for Effusion og Diffusion, 

 tog han paa ny fat paa Sagen og meddelte i 1863 Resultaterne, 

 som han derved kom til. Som porøs Skillevæg anvendte han 

 da især Plader af præpareret Grafit, som med Hensyn til Aab- 

 ningernes Lidenhed syntes at overgaa alle andre undersøgte 

 Legemer. Han fandt herved, at den ovenfor fremsatte Lov ikke 

 alene var gyldig, naar Luftarterne diffunderede gennem Pladen, 

 men at den ogsaa gjaldt for Strømninger, der fremkom, naar 

 der paa begge Sider af Grafitpladen var samme Luftart under 

 forskeUig Tryk. Forholdet imellem Tiderne, i hvilke lige Rum- 

 fang af nedenstaaende Luftarter strømmede gennem en Grafit- 

 plade, fandtes at være: _ 



Vp 



Ilt 1,0000 1,000 



Rrint. . . . 0,2505 0,250 

 Kulsyre . . 1,1860 1,176. 



Til Sammenligning er under ]/ p anført Kvadratrødderne af 

 Luftarternes Vægtfylde, naar den for Ilten sættes lig Enheden. 



