13.Noveml.er. -f^ 76 ^ 13. Møde. 



Flid havde samlet Materialet til Danmarks Historie allevegne 

 fra; men at han selv vilde skrive Historien, siger han dog ikke. 



Spørge vi, hvad der var Drivkraften i Hvitfeldts historiske 

 Stræhen, da har han selv givet Svaret, dels i det Motto, han 

 satte paa Titelbladet til den Del af Historien, hvormed han 

 afsluttede: "At leve udi Tiden, og ikke vide Tiden'), er som 

 ikke at være til" — dels i følgende Ord, hvormed han begyndte 

 Tiltalen til Kong Christian IV i samme Del: "Naar jeg hos 

 mig betænker, hvorledes jeg kunde fortjene vel af mit Fæderne- 

 land, som haver givet mig Liv, Levned, Stand, Ophold, Gods 

 og Bjering, da synes mig det nogenledes at kunne ske, om jeg 

 dets Historier ordentligen lod forfatte og udgaa, Aar fra Aar; 

 thi vi med Sandhed maa bekende , at vi derfor indtil des have 

 haft stor Mangel og Defect, ikke af dennem, som have gjort 

 mandeligt, men af dennem, som det skulde skrive og sammen- 

 sætte". 



At disse Ord indeholde den usminkede Sandhed, derom 

 kan der næppe tvivles. Litterær Ærgerrighed tør man sikkert 

 sige Hvitfeldt fri for. Han maatte sige sig selv, hvad han da 

 heller ikke fordulgte , at Værket maatte komme til at lide af 

 forskellige og det betydelige Mangler. Vel havde han samlet 

 længe paa historisk Stof, men hvorledes skulde han i den Tid, 

 som han med nogen Rimelighed kunde regne paa, være i Stand 

 til at kunne bringe det i en nogenlunde overskuelig Form ! 

 Han havde fremdeles saa mange og betydelige Statshverv under 

 Hænder, at en almindelig Mand derved kunde synes at have 

 rigelig Anvendelse for alle sine Kræfter. Og nu skulde han i 

 en fremrykket Alder vove sig til et Arbejde, som andre havde 

 forsøgt, men ingen naaet til Ende med. Sandelig dertil hørte 

 et stort Mod, en kraftig Villie og fremfor alt en levende Fædre- 

 landskærlighed. Danmarks Ære krævede, at det ikke stod 

 tilbage for andre Lande, der havde deres Historie. Vilde og 



M D. e. kende Tidsløbet. 



