Om Difterigiftens Konstitution. 127 



mellem dem (det synes f. Ex., som om der hertil kræves flere 

 Toxonækvivalenter af Gift C end af Gift A). 



Gaar man foreløbig ud fra, at Toxonerne alene have Evnen 

 til at fremkalde Pareser, ses, at der hertil udfordres meget 

 smaa Mængder. Af Tab. XIII fremgaar, at der i adskillige Til- 

 fælde fulgte Parese med letalt Udfald efter Injektion af lidt over 

 1 Toxonækv., og hgnende Exempler findes blandt de øvrige 

 Forsøg. Paa den anden Side vil man se , at der ret hyppig 

 ikke er fulgt nogen Lammelse efter selv 30 eller flere Ækviva- 

 lenter Toxon. At det her drejer sig om forskellig Disposition, 

 fremgaar deraf, at af flere Dyr, som ere behandlede paa ganske 

 samme Maade, er der nogle, som have faaet Parese, og andre, 

 som ere undslupne. Heri er der intet mærkeligt, naar man 

 tager i Betragtning, hvor store individuelle Forskelligheder Mar- 

 svin vise overfor Toxin M. 



Maaske ere nogle ganske lette Tilfælde af Parese dog und- 

 gaaede Opmærksomheden. I hvert Fald viste en Del af de 

 Forsøgsdyr, hos hvilke man 2—3 Uger efter Injektionen kunde 

 vente at finde Parese, meget ofte en vis Slingren og Usikkerhed 

 i Bagkroppens og Baglemmernes Bevægelser, som svandt efter 

 nogle Dages Forløb. Denne Tilstand bør sandsynhgvis opfattes 

 som rudimentær Parese (se følgende Tabel). 



Ved et flygtigt Gennemsyn af Forsøgene synes der maaske 

 ikke at være noget Forhold mellem Toxonmængden og 

 Paresens Intensitet; dog vil man se, at alle Tilfælde af 

 helbredede Pareser findes blandt de Forsøg, hvor der kun er 

 injiceret smaa Toxonmængder, hvorimod Parese efter store 

 Mængder Toxon altid har haft Døden til Følge. Mellem sam- 

 tidig udførte Forsøg træder Forholdet tydeligere frem. Som 

 Exempel anføres følgende Brudstykke af Tab. XX (Gift C), om- 

 fattende alle d. ^/i2 1898 udførte Forsøg. 



>) Se Disp. S. 81. 



49 



