1 32 Ludv. F. A. Wimmer. 



Loven, men tillige det Samfund, for hvilket den var given, 

 f. Eks. Thrønda-loghin, senere uden Omlyd Thrøndelagen (men 

 ikke Thrøndelaget) o. s. v.; paa selvsamme Maade bruges nu 

 vvitherlogh om det Samfund, der stod under witherloghin, et Ord, 

 der dengang altsaa fra en Betegnelse maa være bleven et Sær- 

 navn, hvad det jo efter sin Betydning ingenlunde er». At Old- 

 sprogets Igg fra at betegne de Betsregler, der gælder for et 

 vist Samfund (Lov) , kan gaa over til at betegne det Betssam- 

 fund, den Landsdel, for hvilken Loven gælder, er jo fuldt for- 

 staaligt og trænger ikke til nærmere Forklaring: prændalgg 

 betyder oprindelig «Trøndernes Lov» ; men der er naturligvis 

 ikke noget som helst stødende i, at det f. Eks. i Heimskringla 

 (Haralds saga hins hårfagra c. 37 og mangfoldige andre Steder) 

 hedder: hafåi Håkon mestan metna5 i prændalpgum af konungi, 

 »Haakon nød den storste Anseelse iTrøndelagen af Kongen«. 

 Men deraf at slutte, at Ordet withærlogh 'Straffelov' alene 

 uden nærmere Betegnelse «paa selvsamme Maade« (!) blev brugt 

 som Navn for den Korporation , hvis Medlemmer var under- 

 kastede Straffeloven, er jo ganske urimeligt. 



Naar Ordet ivithærlagh altsaa ikke oprindelig kan have 

 staaet i Hirdloven som Navn paa Hirdens Medlemmer, og naar 

 det ikke, som A. D. Jørgensen har ment, paa alle de Steder, 

 hvor det i den nuværende danske Tekst forekommer i denne 

 Betydning, kan erstattes af withærlogh, maa vi søge en anden 

 Løsning af Sporgsmaalet. Hertil vil Sven Aggesons latinske 

 Bearbejdelse, som vi hidtil ikke har draget med ind i Lnder- 

 søgelsen, vise os Vejen. 



Hos Sven Aggeson træffer vi aldrig Ordet ivithærlagh, 

 hvorimod withærlogh findes paa tre Steder, og paa alle tre, 

 som vi maatte vente, brugt om Loven. Paa det første af disse 

 Steder (i Fortalen) siges udtrykkelig, at Lovens danske Navn 

 var withærlogh (altsaa ikke, som det hedder i vor danske Tekst, 

 ivithærlagsræt). Stedet lyder nemlig: Hine potentissimi Daniæ 

 reges, ut improborum refrænarent audaciam, ab ultima memoria 



i-i 



