"Kjukkenmøddinger > . 213 



har man hidtil ikke villet indrømme Besiddelse af nogen tam 

 Hund. 



I selve de talrige Køkkenmøddinger, i hvis Undersøgelse jeg 

 personligen har taget Del, har jeg ikke bemærket nogen Knokkel, 

 der gav mig nogen Sandsynlighed for at den kunde hidrøre fra 

 nogen Form af Fa ar [Ovis) : Ged (Capra) eller Hest [Eqous{\ 

 men heller ikke af Svin (Sus) har jeg hidtil sét saadanne Knokler, 

 der med Sandsynlighed kunde henregnes til nogen anden Art 

 olier Form af Svineslægten, end Vildsvinet [Sus scrofa Lin.). 



Saavel af Vildsvinet som af de to andre større Hovdyr, 

 der dannede Hovedgenstanden for Dyngedannernes Jagt, Kron- 

 dyret og Raadyret (Cervus Elaphns L. og Cerv. capreolus £.), 

 ville imidlertid de i Køkkenmøddingerne fundne Knokler og 

 Kæber vidne om, at Individerne af disse Arter i deres fuldt 

 udvoxne Skikkelse, og skønt de hørte til samme Alder og 

 Køn, optræde i meget ulige Størrelse og Kraft. Gennem- 

 gaaende ere rigtignok disse Dyngernes forhistoriske Repræsen- 

 tanter for Arter, som endnu i vild Tilstand leve her i Landet 

 eller i alt Fald endnu i forrige Aarhundrede levede der, større 

 og stærkere end Nutidens i selve d e E g n e , i hvilke 

 Køkkenmøddingerne nu ere beliggende: men det 

 paafaldende er — hos disse Skovenes vilde Dyr fra et saa fjernt- 

 liggende 'ridsruin — at finde udtalt en ikke ringe Forskellighed 

 i den individuelle Udvikling efter de Egne, hvori de levede. 

 Saaledes f. Ex. Raadyrene og Hjortene, som de i Mængde levede 

 i Skovene omkring Issefjordens Bugter i Nordsjælland, i Mod- 

 sætning til dem, der fandtes i Jyllands Skove og omkring 

 Mariagerfjorden og (landersfjorden. Dette bekræftes forøvrigt 

 ogsaa ved Fundene af disse Dyrs Skeletter fra Moserne ; thi 

 Jyllands og Fyens frembyde os dem i langt kraftfuldere og 

 større Individer, end Sjællands 1 ). 



') Det samme har ogsaa været min Erfaring for Elsdyrets Vedkommende. 



14* 



