218 Japetus Steenstrup. 



denne jo, som bekendt, af flere Grunde er den hyppigst op- 

 bevarede Del af et Pattedyrskelets Levninger, kommer dette 

 særegne Forhold os ofte ved Undersøgelserne særlig til gode. 



Jeg føler det hensigtsmæssigt her — inden jeg gaar over 

 til andre ydre Vidnesbyrd om en Tamdyrstilstand — at dvæle 

 et Øjeblik ved et Exempel paa de to nævnte Karakterers An- 

 vendelse til Bedømmelse af Europas ældste kulturhistoriske 

 Forhold. 



I tidligere Drøftelser af herhenhørende Spørgsmaal, f. Ex. 

 ved den internationale archæologiske Kongres i Bri'issel i 1872, 

 har jeg ikke undladt at betone et stærkt Præg af tæmmet Til- 

 stand, jeg fandt hos de Knokler af Oxe, Ged og Fa ar, der 

 ved de berømte, af Prof. E. Dupont ledede Udgravninger af 

 Belgiens Huler vare fremkomne af selve de Lag (« etages »), som 

 indeholdt Levninger af Mammut h og dens samtidige, 

 samt «palæolithiske» Redskaber. Ifølge den meget om- 

 hyggelige — nok i høj Grad regelrette og fagmæssige, men 

 ligeoverfor de Slutninger, man deraf drog', ingenlunde Viden- 

 skabens Fordringer tilfredsstillende — Udgravningsmaade, og 

 egentlig kun i Kraft af de ovennævnte Genstandes Leje i samme 

 Hule-Lag («étage») tiltraadte man almindeligvis fuldkommen den 

 af Prof. Dupont fremsatte Anskuelse, at de belgiske saakaldte 

 iMammuthjægere« ogsaa havde jaget de ovennævnte Drøv- 

 tyggere som vilde Dyr. Om nu ogsaa disse Dyrs Tilnærmelse 

 i Form og Størrelse til vore Husdyrformer næppe havde undgaaet 

 Opmærksomheden, havde dog ingen, saavidt jeg véd, vovet at 

 fremsætte den Slutning, at altsaa « Mammuthj æge rne », 

 et af Archæologernes ældste og ægteste «palæolithiske» Folk, 

 sandsynligvis havde haft tæmmede Husdyr (endog af flere Arter). 

 Heller ikke véd jeg, at man for Alvor har uddraget en saadan 

 Slutning fra Forholdene i Englands Huler, i hvilke jo ogsaa 

 Knokler af de mindre Oxe former ere blevne fundne sammen 

 med palæolithiske Bedskaber og med Mammuth- og Bhinoceros- 



10 



