Til Forstaaelsen af Nordens «Guldbrakteat-Fænomen». AT 
lyste Træk, selv synes at give os et ret talende Vink om, at 
ikke blot en Naga-Personlighed med Rette i dette Tilfælde 
tør søges i selve Brakteatens Hovedbillede, men rent ud tør 
siges at være skjult i denne. j 
Om vi end ikke dermed ere komme saa langt, som det 
havde været ønskeligt, ere vi dog aabenbart komne et Skridt 
nærmere til Forstaaelsen af det før berørte Træk, at Brakteat- 
fuglene — opfattede nemlig som Gaåaruder — saa stærkt og 
næsten inkvisitorisk ses at trænge ind paa visse Gudebilleder. 
Forhaabentlig ere vi nu ogsaa paa Vej til at øjne den rette 
Sammenhæng i det af Worsaae stærkt betonede Fænomen, 
at (Garuda-)Fuglenes Forekomst paa Brakteaterne fornemligen 
findes knyttet til de nordiske Brakteater med oxehornede 
Dyr uden Strubeskæg. Ogsaa paa nærværende Brakteat 
med sine stærke Indicier for, at Guddommen var af Nagaslægt, 
ses Oxen nemlig uden Strubeskæg. Denne Erkendelse fører 
os naturligvis ikke her til en såa unaturlig Slutning som den 
tidligere, at rimeligvis altsaa baade Odin og Thor vare frem- 
stillede paa vore Brakteater, men til den simplere, og — 
fordi Forholdet næsten overalt træffes saaledes i hele det bud- 
dhistiske Pantheon — mere sandsynlige, at der indenfor samme 
Gudevirken findes flere ulige Manifestationer af Gudekraftens 
Bærere, og hver af disse med et ligeledes forskelligt Udstyr 
af det ledsagende Dyr eller af Guddommens Fører, der til- 
lige er Emblemet for den tilstedeværende Guddomskraft. 
Figuren tilhøjre (Tab.IV, Fig. 36), hvis egentlige Findested her 
i Landet ikke er os bekendt, men som i sin Tid blev indgivet 
til Statens ældre Museum i tre Exemplarer, har derimod et 
Præg, der staar mere isoleret. I Stedet for ét Dyr optræder 
der to ensartede Dyr, ét paa hver Side af Manden. Disse ligne 
noget saadanne dæmonagtige Skabninger, hvormed Mytherne 
ifølge flere Tempelbilleder («Bharhut» Pl. XXI, XXVIMN) synes at be- 
" folke de Kløfter og mørke, som oftest vandførende Gange og Huler 
Æz 
40 
