Til Forstaaelsen af Nordens «Guldbrakteat-Fænomen». 59 
læggeisé unægtelig synes langt nøjere og sikrere tidsbestemt 
end nogen anden hidtil kendt Brakteats. 
Men hvor lidt nøjeregnende man i det hele dengang var 
med de Fordringer, man stillede til den Overensstemmelse 
imellem Person-Billeder eller Scenefremstillinger, der 
hævdedes som Bevis for at disse vare mere eller mindre umid- 
delbare Kopier af hinanden, røbede allerede Prof. Byghs Bemærk- 
ninger om denne Brakteats Advers og Revers. (S. 351.) 
«Dennes Præg holder sig, som allerede bemærket, endnu temme- 
lig nær til Originalen, men det er dog aabenbart, at Stempelskjæreren 
slet ikke har forstaaet Betydningen af det, han efterlignede. Dette 
viser sig allerede i den Maade, hvorpaa han har gjengivet de to 
Gudinder med Trofæet påa Reversen, og endnu tydeligere i Om- 
skrifterne. I dem har han ikke engang gjort noget Forsøg paa 
at afbilde de romerske Myntomskrifter, som han maa have havt for 
sig; han har ladet sig nøje med at give noget, som havde en 
overfladisk Lighed med romersk Skrift.» 
«Adversen viser, hvorledes en saadan Efterligningsmaade kunde 
føre til Bracteatprægene, idet den gav Fantasien frit Løb og aab- 
nede Rum for Forestillinger, som havde en ny, for det romerske 
Forbillede aldeles fremmed Mening. Bustens Hoved er en ret god 
Efterligning t) (1) det har ogsaa den sjeldne Eiendommelighed fælles med Magnentius' 
Mønter, at det mangler Diadem), men den påa Originalen opstaaende Flig af 
Kappen bagtil er bleven forvansket til et Fuglehoved med Næbbet 
vendt mod Bustens Nakke, ligesom Behandlingen af Kappen idet- 
hele stærkt nærmer sig til Bracteatstilen. » 
Disse Ord af Prof. Rygh i 1872, med den dertil hørende 
Henvisning i Anmærkning 1, $. 352 om Ligheden mellem Fuglens 
Stilling paa denne Brakteat og Fuglens paa den ovenfor om- 
talte svenske Brakteat (Ant. Atl. I, fig. 17, vor Tavle IV, fig. 37) 
er tdet” altsaa som” Direktør, "Dr Sophus" Muller” helt 
ubetænksomt har ladet genlyde i Udtalelserne i «Dyre-Orna- 
mentikken» (1880) og i «Vor Oldtid» (1896), uheldigvis tillige i 
Udtryk, der fra denne Forfatters Side allerede da maatte vise 
sig meget uberettigede; jfr. for Adversens Vedkommende det 
umeningsløse», han som Epitheton tillægger baade Ind- 
57 
