Til Forstaaelsen af «Nordens Guldbrakteat-Fænomen ». 
==] 
gt 
var den fuldt rigtige, hvad jeg antager, eller kun én, der 
passede til Oplukkelsen, derom maa Fremtiden belære os, men 
i hvert Fald blev den — Nøgle til Forstaaelse af flere billed- 
lige Fremstillinger påa de Guldbrakteater, der vare Genstand 
for de to sidste, under IV øg V, givne Meddelelser. Det falder 
derfor ret heldigt, at der paa en anden Guldbrakteat er opbevaret 
os en Scene af noget lignende Art og i det mindste imellem be- 
slægtede Dæmoner; thi denne kan jeg nu her medtage til en 
passende Afslutning påa den Cyklus af Meddelelser til Brakteat- 
fænomenets Forstaaelse, der nærmest havde at tage Sigte paa 
de tre Billeder af Mennesker og Dyr, som Brakteatprægerne 
havde saa at sige givet fast Stade i Sceneriet paa Midtfeltet 
af de egentlige «nordiske Brakteater». At disse udgøre Hoved- 
typen af vore Guldbrakteater og i Antal af Særtyper ere de mest 
overvejende, vil erindres; det var jo netop i Sammenspillet 
mellemrde rn sSceneriet der'agerende-tre” Billeder, vi 
hidtil stode såa uforstaaende. 
En Scene påa Garuda- Dæmonens Maaltidsplads antager 
jeg nemlig at være fremstillet påa en anselig Guldbrakteat fra 
Heide i Ditmarsken, funden i 1817 og afbildet- flere Gange; 
saaledes foruden i Ant. Atlas (XI, fig. 219) ogsaa i G. Stephens 
IL 600 og Hdb. no. 16 og i RK. Hennings «Die deutschen 
Runendenkmåler» Tab. IV, fig. 17. Strassb. 1889. 
Naar man paa omstaaende Figur 39, der er laant fra først- 
nævnte Kilde, roligen søger at udrede Sammenhængen af de 
mellem og om hinanden fremstillede Krop-Dele af menneskelige 
eller halvmenneskelige Skikkelser, vil man uden Vanskelighed 
blive var, at der midt i dette Virvar viser sig Arme og Ben 
af en Mand, som baade synes løsrevne fra hinanden og fra 
uformelig blevne Dele af sammes Hoved. Oven over disse 
sidste genkender man dog Rester af et Hoved- og Haardække 
af de Former, der saa ofte forekomme paa vore Brakteat- 
billeder.. At disse Rester maa anses for at hidrøre fra en 
73 
