302 C. Christiansen. 
Man ser, at Absorptionen i de første Forsøg bliver mindre 
for samme Overflade, naar Straalen bliver kortere; dog er den 
langt fra at aftage i samme Forhold som Længden; først naar 
Straalen bliver under 2 lang, aftager Absorptionen stærkt. 
Jeg havde egentlig ventet, at Absorptionen var uafhængig af 
Straalelængden, naar den havde naaet en vis ringe Længde. 
Jeg havde nemlig allerede ved de tidligere Forsøg over Be- 
røringselektricitetens Oprindelse iagttaget, at Amalgamstraaler 
i Luft og Ilt i Almindelighed opnaa en meget stor Længde, 
og jeg tænkte mig, at dette hidrørte fra, at Straalen beklædtes 
med et Ilte, og naar dette Lag havde naaet en vis yderst ringe 
Tykkelse, paavirkedes den ikke videre. 
Ved de Forsøg, hvorom her er Tale, er Straalen efter 
Omstændighederne lang eller kort. Den er lang i det første 
Forsøg og, såa vidt jeg kunde skønne, ogsaa i det andet og 
tredie; derimod var den kort (c. 1%) og opløste sig derefter i 
Draaber i de følgende Forsøg. I Virkeligheden er det ikke altid 
let at se, om det ene eller det andet er Tilfældet; dette hid- 
rører navnlig fra, at Straalen ofte deles i saa smaa Draaber, 
at det hele ser sammenhængende ud; dog kan man se For- 
skellen mellem de to Slags Udstrømning ved at holde et Lys i 
Nærheden. Desuden bliver den nederste Beholder, nåar man 
tømmer den for Amalgamet, bedækket med et mere eller mindre 
sammenhængende Lag af Zinkamalgam, der gør det vanskeligt 
eller helt umuligt at se, hvorledes Straalen er beskaffen. Naar 
Oxymetret fyldes med fugtig Luft, falder en stor Del af dette 
spejlende Lag ned, formodentlig fordi der dannes et Hydrat, 
der ikke hænger ved Glas. 
I Forsøgene Nr. 2 og 3, hvor Luften er fugtig, er For- 
skellen mellem Absorptionen for forskellig Faldhøjde næsten 
den samme, men Absorptionen er nu mindre; i den endnu 
fugtigere Luft Nr. 4 og 5 er Absorptionen større ved Længden 
10—6m, meget ustadig ved 6—2, Ved disse og alle de føl- 
gende Forsøg var Straalen opløst i Draaber. At drage bestemte 
14 
