l.Møde. ( 20 ) 11. Januar. 



sine Skatte; Sandheden maatte dengang ikke komme frem. 

 Først 50 Aar senere skulde vi paa denne Plads foretage en 

 af vore heldigste Undersøgelser, der viste, at Dyngen udeluk- 

 kende tilhører den yngre Stenalder. Var det første Fund kun 

 blevet forstaaet og forfulgt ved en virkelig Undersøgelse, 

 hvor mange hvasse og bitre Ord vilde da ikke have været 

 sparede. Den Fred og Ro vilde allerede dengang have sænket 

 sig over den videnskabelige Lejr, som vi nu maa haabe vil 

 herske bestandig. 



Thi de Beviser, som bringes for, at de to Rækker af Skal- 

 dynger virkelig henhøre til den ældre og til den yngre Sten- 

 alder, ere afgørende. De fremføres ikke blot fra arkæologisk 

 Side, gennem Tilstedeværelsen i den første Gruppe af Dynger 

 af alle de velbekendte ældre Oldsagformer, i den anden af de 

 ikke mindre vel kendte yngre Former, men ogsaa fra botanisk 

 og zoologisk Side. Der er i alle de yngre Dynger fundet Brød- 

 korn som Vidnesbyrd om Agerbrug, medens dette ikke er 

 truffet i de ældre. Og hertil føjer Zoologen et nyt og meget 

 vejende Bevis: de ældre Dynger have ikke ydet Knogler af 

 noget andet Tamdyr end Hunden, men derimod i Mængde af 

 Vilddyr — de yngre Dynger indeholde Knogler af flere Tam- 

 dyr, Ko, Faar, Svin, medens Vilddyrene spille en underordnet 

 Rolle. 



Samarbejdet mellem de forskellige Videnskabsfag har saa- 

 ledes givet det smukkeste Resultat, og jeg kan ikke slutte 

 uden at bringe Naturforskningen en meget stor Tak for de be- 

 tydelige Tjenester, den ved Deltagelsen i disse Undersøgelser 

 har ydet Arkæologien, eii Tak, som jeg her særlig kan rette 

 til Hr. Lektor Rostrup. 



Dertil føjede Lektor, Dr. E. Rostrup en Meddelelse af 

 følgende Indhold: 



Som Supplement til ovenstaaende Redegørelse skal jeg 

 tillade mig at give en kort Oversigt over de vigtigste Resul- 



