Overordentligt Møde. ( 70 ) i24. Oktol)er. 



at opdage for Samtiden, lette at bedømme eller at fordømme 

 for Eftertiden. Tyge Brahe hørte til de sidste. Han tøjlede 

 ikke sine Stemninger. Hans berettigede Selvfølelse overskred 

 langt Maalet. Han kunde tilsidesætte Forpligtelser, naar de 

 ikke gjaldt det, han selv værdsatte. Han kmide være uom- 

 gængelig, heftig, uskaansom, hævngerrig. Føjede nogen sig 

 ikke efter hans Ønsker, da fulgte Straffen derpaa. Gik en 

 Dom i en Retssag ham imod, da saa han i Dommeren en 

 Forbryder'. Mistænkte han nogen for at ville hans viden- 

 skabelige Ære til Livs, da Ve over ham. Uhyggeligst viser 

 sig dog hans Hævnfølelse, da han efter sin Bortrejse fra Dan- 

 mark udbrød: 



Fuimiis Troes, fuit Ilium et higens gloria Danorum, 

 til sine Tider endog kunde tale med Foragt om de Danske 

 som fremmede, ja kunde finde Glæde i at høre om slette 

 Varsler for Danmark i underlige Tegn paa Fiske '•^. Han var 

 dernæst en udpræget Aandsaristokrat, der satte et skarpt 

 Skel imellem de dannede, som interesserede sig for de høje, 

 himmelske Ting, og Hoben, som kun levede for de jordiske. 

 Han var endelig en Bondeplager; i høj Grad kom de hveenske 

 Bønder til at mærke det; ikke alene maatte de gøre usæd- 

 vanligt strengt Arbejde for ham, men det var ogsaa paa hans 

 Foranledning, at de mistede deres Selvejendom, blev Fæstere 

 under Kronen^. 



Det vilde dog være en stor Uret mod Tyge Brahes Minde, 

 hvis man ikke erindrede, at der i hans Karakter tillige var 

 milde og ædle Sider. Han kunde føle dyb Sorg over nær- 

 staaendes Bortgang, han kunde være en oprigtig Ven, selv 

 mod dem, der i Grunden stod hans Aandsretning fjernt, som 

 f. Eks. Holger Rosenkrans og Anders Sørensen Vedel, være en 



' Danske Magazin II, 279. 



'' Friis, Epistolae quas Tycho Bralie et Oligerus Rosenkrantzius inter 

 se dederunt S. 7. 24, 30. 

 3 Dan. Mag. II, 215. 



