3 EuG. Warmtng. 



ved denne Udbredning af Grunden, men dette Arbejde er sikkert 

 først og fremmest Kulsyre- Assimilationen , og dernæst bevises 

 heraf ikke Nødvendigheden af, at Bladene absolut have Hjerte- 

 formen og ikke mange andre Former. Der kan atter her hen- 

 vises til de ovenfor nævnte Planter Ficus minima og stipularis, 

 Marcgravia-Avter, klatrende Araceer (se Goebel, Organographie, 

 I, Fig. 96, S. 136, 137), Dischidia, og flere lign., der ere Epi- 

 fyter; deres Blade vende Sjndserne opad og den hjertedannede 

 Basis nedad. Jeg skønner ikke, at „die basale Ausbreitung 

 der Blattspreite" nødvendigvis „in direktem Zusammenhang 

 mit ihrer umgekehrten hångenden Richtung steht". Lindman 

 overser vistnok her et Bygningsforhold af en vis Betydning, 

 nemlig — den lange Stilk. 



Hvad Punkt d) den forlængede Bladspids angaar, an- 

 tager Lindman, at Bladenes undertiden lange Spidser maaske ere 

 „Tråufelspitzen". Dette er jo muligt i visse Tilfælde, men bør 

 vel endnu betragtes som en ren Hypothese. En Gruppe Skov- 

 planter fra vore danske Skove, som nedenfor omtales, have 

 lignende Bladform, men nogen særlig Grund til hos dem at 

 tale om Drypspidser i Stahls Forstand, er der vel næppe; den 

 Omstændighed, at en Bladplade ender i en længere eller kor- 

 tere Spids, maa vel næsten altid antages at hjælpe til hurtigere 

 Bortledning af Regnvandet. I øvrigt har man hos Lianerne 

 vistnok ofte ined den af Ragiborski omtalte „Vorlåuferspitze" 

 at gøre (Flora 87, 1900). 



Der er imidlertid — som nævnt — et Bygningsforhold hos 

 de almindeligste og mest typiske Lianblade, som Lindman slet 

 ikke bliver opmærksom paa. nemlig Bladstilkenes store 

 Længde. Det er gennemgaaende ejendommeligt for Lianer 

 (undtagen Vicia-Typen), at Bladstilkene ere meget lange og 

 udgaa tilnærmelsesvis vinkelret fra Stænglerne; teleologisk set 

 er dette let forstaaeligt , thi uden dette ville Bladpladerne 



6 



