12 EuG. Warming. 



ogsaa selv fremhæver, overalt Mellemformer mellem de to store 

 Ydergrupper. Denne Korrelation mellem Bladets Dele staar 

 aabenbart i Forbindelse med Bladstillingen, Leddenes Længde 

 paa Skuddet og Plantens Bestræbelse for at stille sine Assi- 

 niilationsorganer i den heldigste Belysning. 



Lianbladene gaa saaledes ind under den store Gruppe: 

 Rundbladene, de brede, mere eller mindre hjertedannede og 

 langstilkede Blade. Det næste Spørgsmaal bliver da: hvor- 

 for have de faaet denne Form ? Jeg tror, til Dels i Tilslut- 

 ning til Lindman, at maatte svare følgende: da Lianstænglerrie 

 føres saa nær ind til deres Støtter, faa de oftest ensidigt Lys, 

 og de ville ikke faa tilstrækkeligt Lys paa Grund af de For- 

 hold , under hvilke de leve , i Skov og Krat , mellem andre 

 Planter, hvis Bladpladerne ikke føres langt ud fra Stænglerne ; 

 de maa derfor have lange Stilke, og i en endnu ukendt Kor- 

 relation med dette staar da, at Pladerne blive brede og mere 

 eller mindre hjertedannede, med Stilken fæstet under en ret 

 eller meget vid Vinkel dels til Stængelen og dels til Pladen; 

 at Bladspidserne komme til at vende nedad, er en Nødvendig- 

 hed, naar Oversiden skal belyses stærkest, maaske ogsaa af 

 Hensyn til Regnafledningen. 



De vigtigste Afvigelser herfra ere dels de ovenfor (S. 8) 

 anførte Rodklatrere, dels de med Slyngtraade i Bladspidserne 

 forsynede Klatrere, men ogsaa andre forekomme, hvad alle- 

 rede vore egne faa Lianer vise. Se vi bort fra Halvlianerne 

 (Rubus, Rosa, Lydum, Galium Aparine), ere vore indenlandske 

 nemlig følgende: (3) Bryonia alba, B. dioica, Convolvulus 

 sepium, C. arvensis, Hedera Helix, Hunmlus Lupulus, Lonicera 

 Periclymenum, Polygonum dumetorum, P. Convolvulus, Solanum 

 Dulcamara (en ægte, til venstre slyngende Lian, som kan gaa 

 mindst et Par Meter højt). 



Af disse 10 Arter afviger een, nemlig Lonicera, ganske fra 

 Typen, og Solanum er ikke helt typisk. 



10 



