150 Helgi P.ietursson. 



Glacialdannelser i Sydlandet i Sommeren 1899; jeg vil derfor 

 her indskrænke mig til en kortfattet, almindelig Beskrivelse af 

 disse Moræner samt omtale et Par Spørgsmaal, der kun er 

 flygtig berørte i nævnte Afhandling. 



For at begynde med den Egenskab, man først lægger 

 Mærke til ved Palagonitmorænerne, Farven, saa er den graalig. 

 brunlig, gullig; vel oftest graabrun, undertiden smukt mørke- 

 graa. En „Breccie", der i Frastand viste sig udpræget graa. 

 skuffede sjælden Forventningerne m. H. t. skurede Sten — 

 naar det da ikke var Konglomerater af rullede Sten; dog 

 fandtes Skursten ogsaa undertiden i en brun „palagonitisk'* 

 Grundmasse. Farven alene gør det altsaa ikke muligt i Fra- 

 stand med nogenlunde Sikkerhed at skelne mellem en „Pala- 

 gonitmoræne" og en vulkansk Breccie. Et sikkert Kendetegn 

 paa disse sidste er vel større eller mindre Basaltkugler (vul- 

 kanske Bomber) med koncentrisk og radiær Forkløftning. Saa- 

 danne Dannelser fandt jeg aldrig i en morænelignende Breccie. 

 løvrigt synes undertiden en Overgang at fmde Sted fra Moræne 

 til vulkansk Breccie som f. Eks. i det øverste Lag af Profilet 

 ved Minni Laxå (anf. Afh. p. 270). Denne Breccie har en 

 Mægtighed af omtr. 70 F. og er forneden graalig og fuld af 

 kantstødte Sten; hist og her er der sniaa, til Siderne ud- 

 kilende Indlejringer af lagdelt, mere finkornet Materiale; op- 

 efter bliver Bindemidlet mere gulligt og indeholder slaggede 

 Basaltstykker, saa at Breccien faar et vulkansk Udseende. 

 Her findes dog ogsaa nogle kantstødte Sten imellem. Til Siden 

 gaar denne gule Breccie over i graalig Moræne, hvor jeg fandt 

 en Skursten. 



Denne og lignende Forekomster kunde maaske forklares 

 derved, at Isens Overflade under et vulkansk Udbrud er bleven 

 dækket med Aske og Slagger, som efterhaanden er blevet til 

 indre Moræne; en Del af denne indre Moræne er saa kommet 

 til Aflejring uden at opblandes i nogen synderlig Grad med 

 Bundmorænen. 



