i21. Februar. ( 27 ) 4. Møde. 



Afhandlingens første Del staar ikke paa Højde med den 

 sidste. Hvad man ønskede, var en saa vidt muligt afsluttende 

 Undersøgelse baade med Hensyn til det indviklede Haand- 

 skriftforhold og til Sagaens Tilblivelse. Men disse Spørgsmaal 

 ere ingenlunde behandlede saa udtømmende og alsidigt, som 

 det maatte kræves. Skønt det af forskellige Henvisninger ses, 

 at Forfatteren er fortrolig med den allerstørste Del af de Af- 

 handlinger, der vedrøre Æmnet, savner man i høj Grad en 

 samlet Oversigt over og Kritik af den tidligere Forsknings 

 Resultater. 



Hovedankerne mod Forfatterens Behandling ere dels, at 

 han ikke underbygger sine Resultater, af hvilke flere i og for 

 sig uden Tvivl ere rigtige, tilstrækkelig grundig, dels at Mangler 

 i den videnskabelige Methode ikke sjælden gøre Resultaterne 

 usikre. Eksempelvis anføre vi Behandlingen af Forholdet 

 mellem de to Redaktioner af Vilkinasagaen (S. 29 ff.). For- 

 fatteren foretrækker med Rette den Redaktion, som i Ungers 

 Udgave er trykt under Teksten; men hans Beviser ere langtfra 

 fyldestgørende, og han fejler oftere i Bedømmelsen af Enkelt- 

 heder. 



Lige saa lidt har Forfatteren ved Behandlingen af Haand- 

 skriftspørgsmaalet bevist sin Paastand, at alle fem Skrivere 

 af den nu eksisterende Membran have arbejdet samtidig efter 

 én Original. Ogsaa Kritiken af Boers Interpolationstheori 

 maa kaldes ganske ufyldestgørende, skønt Boer i forskellige 

 Enkeltheder har begaaet Fejl, som det har været Forfatteren 

 let at paavise. 



Vi fremhæve endelig, at Behandlingen af Prologen og dens 

 Forhold til Sagaen er lidet tilfredsstillende og for en Del 

 grunder sig paa urigtig Forestilling om Oldtidens Forfatterskab. 

 Naar Forfatteren kræver fuldstændig Overensstemmelse mellem 

 Prolog og Saga, behøves det kun at henvise til en Prolog 

 som Snorres til Heimskringla. Heller ikke har Forfatteren 

 Ret i sin Dom om Prologens Stil og dunkle Udtryksmaade. 



