Sokrates' sidste Ord. 107 



til Xenophon (XIV 9): ojq ok ezæ ro (papnaxov^ éjiéa-sÅÅsi' 

 Yju'iv TuJ ^AaxX-^TtKp buaai dÅexvpuova' ofeiÅeiu yap adzo) zar' 

 toyr^v riva^ ottots ^ai^évsc dtpixo/isvog u~o t^q én] JtjÅcoj iidyi^Q. 



Den samme Forestilling om et uopfyldt Løfte udtrykker Lac- 

 tantius i følgende smagfulde ciceronianske Tirade (Institut. III 

 20, 16): illud uero nonne summae uanitatis, quod ante mortem 

 familiares suos rogauit, ut Aesculapio gallum, quem uouerat, 

 prosecrarent. timuit uidelicet, ne apud Rhadamanthum recu- 

 peratorem uoti reus fieret ab Asclepio. dementissimum homi- 

 nem putarem, si morbo adfectus periisset; cum uero hoc sanus 

 fecerit, est ipse insanus, qui eum putet fuisse sapientem. 



Kirkefædrene er i det hele meget fortørnede over dette 

 Afgudsoffer paa Dødslejet. Saaledes siger Origenes med op- 

 rigtig Beklagelse (Contra Celsum VI S. 277 Spencer) : xai xrjXi- 

 xaozd ye <pihiao(pr^aavztc, :iep\ zijq <r"->XV^ ^^'^ '^'0^ duiycojrjv ztjq 

 xaÅcbg ^s^twxmag die^eXf^ovzsQ , xazaÅtrrouzcQ zo tjiéyeh-oQ, cov 

 WJzdiQ o ØsoQ kfavépwaev^ edzekrj (ppovnoat xai ptxpå dXsxzpoova 

 zu) 'AaxXrjTziw dnodtdovzeQ. Og TertuUian farer to Gange paa 

 sin bidske Maade ud imod Sokrates i den Anledning; i De 

 anima 1 fremhæver han Christiana sapientia de schola caeli, 

 quae nullum Aesculapio gallinaceum reddi iubens praevarice- 

 tur, og i Apologet. 46 hedder det med en noget søgt Haan: 

 idem et, cum aliquid de ueritate sapiebat deos negans, Aesculapio 

 tamen gallinaceum prosecrari iam in fine iubebat, credo ob 

 honorem patris eius, quia Socratem Apollo sapientissimum 

 omnium cecinit. O Apollinem inconsideratum ! sapientiae testi- 

 monium reddidit ei uiro, qui negabat deos esse. Mere humant 

 dømmer Theodoret Graec. affect. curat. VII S. 897 (ed. Schulze): 

 eyo) ok ol/jtat xat Scoxpdzrjv zov Ztoippoviaxou zhv dXsxzpoova 

 Wjaat xeÅeoaat, Iva ztjV xaz^ adzoo ys'/'svT^pévrjv oisÅéy^ ypatpy^v 

 kypaipd.zT^v ydp aozov "AvuzoQ zs xai MéXrjzoQ ojq elvat ^sobg oo 

 vopi^ovza. 



Den egenlige Oldtid har altsaa ingen fast Tradition om 

 Ordenes Forstaaelse, men almindeligt opfattes de ganske jævnt 



3 9* 



