112 J. L- Heiberg. 



en død Hane paa et Alter, viser intet, da Altret ikke er be- 

 tegnet som Asklepios'). Diogenes indviede ondskabsfuldt en 

 Kam2)hane i et Asklepiostempel , hvor den forulempede de 

 bedende (Diogenes Laert. VI 38). Til Aesculapius paa Tiber- 

 øen ofredes Høns (Festus s. v. insula: huic gallinae immo- 

 lantur), og man lovede Asklepios et Haneoffer, naar han vilde 

 holde Sygdom borte (Artemidoros, Oneirocrit. V 9: r]>j^az6 ng 

 Z(j} \4axX7j7tiq) , si otå zoo ezooQ avoaoc, éXd^ni, i^uaeiv auzoi 

 åXexzptja))>a^ snstza diaÅcTtcou r^/jiépaQ r^'j^azn rrdÅcu zw \^axÅ7]7riu) 

 xai, Ei fxYj oipii^aXjudaeitv^ izepov åXtxzpucbva §'jaeiv). I Libanios' 

 39. Tale behandles følgende fingerede Retssag: en Gniers Søn 

 lover Asklepios en Talent, hvis Faderen kommer sig; denne 

 bliver rask og vil gjøre Sønnen arveløs for hans Flothed med 

 den Motivering, at pé'/ptQ dÅsxzp'jovog r-^i/ e'j-/rj\y arr^aat éåec. 

 At en Hane, som det her antydes, var Fattigmandsoffer til 

 Asklepios, siges udtrykkeligt hos Herondas IV 12 ff., hvor det 

 hedder henvendt til Asklepios og hans Familie: 



zæÅéxzopoQ -ood\ ovzi)^'' olxtfjQ zoc^wu 

 xijpuxa ^6q)^ zånidnprta dé$at(Tt^£. 

 o'j ydp zi TcoXXr^y oud^ izoipou duzÅsopsi^, 

 ånsl zd'/^ av ^obv ^ vevrjpévrjV yoTpov 

 TtoÅÅ^Q (fopivT^Q xnox dlixzop^ irjzpa 

 vooaojv STToisupéad^a, zåg d7:é(p7jaaQ. 



Det fremgaar af disse Steder, at man vel kunde ofre Askle- 

 pios en Hane dels ifølge et forudgaaende Løfte dels uden det 

 til Tak for Helbredelse, men at man ogsaa kunde ofre ham 

 andre Dyr i den Anledning, og at det ikke uden videre var 

 en Selvfølge, at man ofrede ham (idetmindste) en Hane efter 

 en overstaaet Sygdom. Derved svinder Grunden bort under 

 den Forklaring, der hævder, at Sokrates' Ord af de tilstede- 

 værende umiddelbart maatte forstaas saaledes: nu er jeg kom- 

 men mig, altsaa skal Asklepios have sin Hane, — for ikke at 

 tale om, at det ikke ses, hvorfor Sokrates saa siger: vi skylder 



