114 J. L. Heiberg. 



Diglen hviler paa en meget svag Grundvold, og dette Træks 

 historiske Gharakter kan ikke borteskamoteres ved almindelige 

 Betragtninger om det urimelige i, at en „Ærkerationalist" som 

 Sokrates indlader sig med Digtekunsten i den elvte Time 

 (Joel IP S. 224); der er jo ingen, der siger, at Digtene duede 

 noget. Det samme Raisonnement gjælder i endnu højere Grad 

 om Sokrates' sidste Ord, hvis historiske Gharakter forresten 

 ikke directe benægtes af nogen. Hvorfor skulde Platon, der 

 selv ikke troede paa Asklepios og forkastede Ofre, have lagt 

 sin beundrede Mester en saadan Replik i Munden i et saa 

 højtideligt Øjeblik, eller, hvis Antisthenes har gjort det, have 

 optaget det efter ham? Der er endnu den Mulighed, at So- 

 krates virkeligt har sagt disse Ord og ment dem lige efter 

 Bogstaven uden nogen dybere Betydning, men at saa Platon 

 har digtet den allegoriske Mening ind i dem. Den kunde 

 passe ret godt til „Phaidons" hele pessimistiske Tendens, om- 

 end som et enestaaende stærkt Udtryk for den, og den antike 

 Forklaring onj det uopfyldte og glemte Løfte vilde saaledes 

 komme til Ære og Værdighed igjen. Denne Udvej er forsøgt 

 af Hirzel, Der Dialog I S. 194 ff. og biUiget af Joel IP S. 251 

 Anm. Men dette Forsøg strander paa, hvad der ovenfor blev 

 sagt om Haneofrets Gharakter; det er ikke nok til umiddel- 

 bart at bibringe de tilstedeværende og Læseren den allegoriske 

 Forstaaelse^ Desuden er det ganske urimeligt at se noget 

 historisk i Beretningen om Løftet ved Delion; det var 25 Aar 

 siden ! Der er altsaa al mulig Ghance for, at Ytringen er histo- 

 risk. Og saa er den almindelige Opfattelse definitivt udelukket ; 

 for den Mand der i Slutningen af Apologien henstiller det som 

 et aabent Spørgsmaal, hvad der er det bedste. Livet eller 

 Døden, har Livet ikke staaet som en Sygdom. 



' Selve de romantiske Ord, hvormed Hirzel S. 195 udlægger ,,die ein- 

 fachen Worte", røber Fjernheden fra antik Tankegang — „sie erscheinen 

 nun als die Aeusserung dessen, der die beginnende Heilmig von allen 

 irdischen Leiden bereits an sich empfindet, dessen Seele der Morgenhauch 

 der Ewigkeit umvi^ittert" — . 



10 



