88 



L. Chr. Muller, med hvem han, ogsaa efter at være bleven 

 Student, vedblev at staa i livlig Forbindelse. Vist er det, at, 

 om vi end heller ikke bør glemme den Indflydelse, som Madvigs 

 Forelæsninger havde paa ham som ung Student, særlig med 

 Hensyn til den philologiske Methode i Almindelighed, saa var 

 det dog først og fremmest Rasks Værker, af hvilke han allerede 

 i sine tidligste Aar følte sig greben og tiltalt, og skjøndt Wester- 

 gaard ikke naaede al komme i noget umiddelbart Discipelforhold 

 til Rask, idet denne døde allerede 1832, Aaret før Westergaard 

 kom til Universitetet, er det dog tydeligt, at intet har været 

 mere bestemmende for hele hans følgende Bane end netop hans 

 Kjærlighed og dybe Pietet ligeoverfor Rasks Minde. 



I de første Studenteraar var det vistnok væsentlig Studiet 

 af Oldnordisk og de dermed beslægtede Sprog, der sysselsatte 

 ham; men mere og mere droges hans Interesse til det fjærne 

 Indien. Snart saa han, at han maatte træffe sit Valg, og med 

 en kraftig Beslutning lagde han sine nordiske Studier paa 

 Hylden, om han end ogsaa senere flk Lejlighed til at vise, at 

 hans Kjærlighed til Nordens gamle Sprog ikke var kølnet. 



Cnder Vejledning af den daværende Professor i de orientalske 

 Sprog, Johannsen, lagde han sig med den ham ejendommelige 

 Iver efter Sanskrit, og i 1838 var han naaet saa vidt, at han 

 besluttede sig til at fortsætte sine Studier udenlands. I April 

 1838 begav han sig til Bonn for at studere der i nogen Tid, 

 navnlig under den berømte Orientalist Chr. Lassen (oprindelig 

 født Nordmand). Ikke blot i Sanskrit, men ogsaa i Zend og 

 Persisk nød han godt af Lassens Undervisning, ligesom han 

 ogsaa deltog i Øvelser over Sanskrit hos den dengang allerede 

 temmelig gamle Aug. W. Schlegel. Det maa have været inter- 

 essante og lærerige Dage, som han her tilbragte i fortroligt 

 Samliv med adskillige jævnaldrende, der siden som han selv 

 have vundet sig et Navn i den indiske Sprogvidenskab; jeg 

 nævner saaledes Th. Goldslucker, J. Gildemeister og som den, 

 der altid vedblev at staa ham nærmest, særlig Otto Bohtlingk; 



