106 



Europa af noget fuldstændigt Pehleviværk — støtter sig til et 

 gammelt Haandskrift i Universitetsbibliothekets Samling og bestaar 

 egentlig kun i en Uthographeret Gjengivelse af hele dette Haand- 

 skrift, hvorimod han med fuld Føje afholder sig fra at give 

 nogen som helst Omskrivning eller Fortolkning, hvad der vistnok 

 ogsaa, paa Grund af Sprogets og navnlig Skriftens ejendomme- 

 lige Vanskeligheder, endnu paa den Tid næppe vilde have været 

 muligt eller tilraadeligt. For at vise Forskjellen mellem de to 

 «Pehlevi'>-Sprog, det, der bruges i de religiøse Bøger, og det 

 langt mere semiliserende eller efter Westergaard væsentlig 

 semitiske Sprog, som de sasanidiske Konger brugte i deres Ind- 

 skrifter, tilføjer han endvidere to Indskrifter fra den sasanidiske 

 Konge Sapor den Første, hvilke han selv havde afskrevet i 

 Persien. 



Fra 1852 til 1854 udkom saa endelig hans store og viglige 

 Udgave af Zendavesla-Texten, under Titelen: '< Zendavesta, or the 

 Beligious Boohs of the Zoroastnans^ edited and translated^ with 

 a dictionary^ grammar <fec. Vol. I. The Zend texts.« Værket er 

 trykt her i det Berlingske Bogtrykkeri, og Typerne dertil ere 

 skaarne under Westergaards Ledelse i Overensstemmelse med 

 de i de ældste Zendhaandskrifter brugelige Bogstavformer. I 

 nær Forbindelse hermed slaa to Afhandlinger, som han i 1852 

 meddelte her i Selskabet og offentliggjorde i Oversigterne for 

 dette Aar: « Bemærkninger om Zendav estas Alder og Hjemstavn« 

 (S. 207 — 217) og "Bidrag til den oldiranshe Mythologi» (S. 246 

 — 268); den sidste af disse har han selv meddelt paa Engelsk i 

 Journal of the Bombay Branch of the R. Asiatic Society V, 

 1853, p. 77 — 94, ligesom den er oversat paa Tydsk af F. Spiegel 

 i Weber's Indische Studien, III, S. 402 — 448. 



Paa hvad Tid den persiske Religionsstifter Zoroaster eller, 

 som han egentlig hedder, ZarajDushtra har levet og de Skrifter, 

 som have forplantet hans Lære til Eftertiden, eller i det mindste 

 de ældste Stykker af dem ere blevne til, derom have vi aldeles 

 ingen historiske Efterretninger. Der kan imidlertid ingen Tvivl 



