137 



I II. 



Fremstilling af Ibn-Sab'iiis Anskuelser efter Srarene paa de fire 



til ham af Frederik II rettede Spergsmaal. 



1) Om Verdens Evighed. 



(Cod. Bodl. fol. 299 r. — 308 V.) 



De arabiske Filosofers Verdenssystem, efler hvilket de 

 have antaget Himmelen inddelt i forskjellige Kredse, som vare 

 besjælede af intelligente Væsner, underordnede den umiddelbart 

 af Gud skabte højeste Fornuft^ er en gjennem den neopla- 

 tonske Skole optagen Udvikling af Aristoteles's Metafysik, lib. XII, 

 c. VII — VIII. "Stjernernes JNatur er» , siger Aristoteles, <iefter 

 sit Væsen evig; del, som bevæger, er evigt og maa gaa forud 

 for det, som er sat i Bevægelse, og det, som ^laar forud for 

 et Væsen, maa nødvendigen selv have væsentlig Existents. Det 

 er altsaa indlysende, at hgesaa mange Planeter der gives, lige- 

 saa mange evige Væsner maa der gives, i sig selv ubevægelige 

 og uden Udstrækning; det er en Følgesætning af det fore- 

 gaaende. Sfærerne ere altsaa Væsner ordnede som den 1ste, 

 den 2den, den 3die, saaledes som det finder Sted ved Fixstjer- 

 nernes Bevægelse."^) Uagtet man har søgt paa mange Maader 

 at hævde Aristoteles's Lære om ét evigt og uforanderligt Væsen 

 som Bevæger, er det forbundet med yderste Vanskelighed at 

 bringe det anførte Sted i Samklang med denne Anskuelse. 

 Efter delte Sted synes Stjernerne, eller rettere de himmelske 

 Sfærer, som evige og uforgængelige Væsner at indtage en 

 Rang Hg underordnede Guder; efler det almindelige System, 

 som fremgaar af en Mængde undre Steder, er Aristoteles's 

 Gud et transcendent Væsen, Udtryk for den rene Energi og 

 abstrakte Form, hvis Virksomhed bestaar i Beflexionen af sig 

 selv, adskilt fra Verden, der styres ene ved den aandelige At- 



1) S. Zeller, Gesch. der Philos. der Griechen, 1. 11, 2, p. 348 flg., 355, 358. 



