138 



traktions Love; selv ubevæget, tænkes han udenfor del hele 

 Verdensalt, der sætles i Bevægelse middelbart ved hans Be- 

 røring med den yderste Himmelsfære. Dette Gudsbegreb blev 

 optaget af de arabiske Filosofer, saaledes al de tillige be- 

 holdt de himmelske Sfærer som Mellemvæsner mellem Gud og 

 Mennesket, men satte dem underordnede og afhængende af 

 Gud, Støttende sig samtidigen paa Aristoteles og Neoplaloni- 

 kerne have de da indført de 7 Planetsfærer ^ Fixstjernesfæren 

 og den daglige Bevægelses- elier Æthersfæren^ det hele under- 

 ordnet den højeste Fornuft^ eller Ordet og Villien, hvilken sidste 

 og øverste Sfære tildeler de andre en cirkulær og evig Be- 

 vægelse, der er modsat den for Elementarverdenen gældende 

 retlinede, i Retning op- eller nedad ^). Hele Himmelrummet er 

 opfyldt af Ælher, hvis Navn efter en aristotelisk Afledning be- 

 tegner evig Bevægelse [uei d-e7u). Medens de jordiske Legemer 

 ere sammensatte af de 4 Elementer, bestaa altsaa de himmelske 

 Sfærer af Æther; denne Verden, hvis fornemste Element er 

 Jord, bliver ubevægelig i Midipunktet, og her have vi ene den 

 retlinede Bevægelse opad og nedad; medens Jorden som Ele- 

 ment søger nedad, stræber Ilden efter sin lettere Natur opad; 

 Vand og Luft indtage en Mellemplads mellem begge. Den 

 evige cirkulære Bevægelse af Sfærerne, som har til Formaal 

 at naa til den højeste Fornuft, er ikke ensartet for alle, men 

 aflager i Hastighed og Kraft efter sin Afstand fra denne. Idet 

 de forskjellige Arter af "universalia-) emanere herfra, bliver 

 Maanesfæren den vor Jord nærmeste , ved hvis Faavirkning 

 den hyliske eller passive Fornuft udvikler sig fra sin hos os 

 virtuelle Tilstand til aktiv Fornuft, Naar denne sidste er op- 

 lagen i os, forenet med de forskjellige Fornuflformer, benævnes 

 den erhvervet Fornuft, Maaden, hvorpaa disse Sfærer levende- 

 gjøres med de evige Fornuftvæsner eller de saakaldle «univer- 

 salia«, er forskjellig og sandsynligen afhængig af den forskjellig- 



S. Zeller, c. v. II, 2, p. 323 flg., 333. 



