149 



kaldte de de to første Arter ^^ præliminære« ^ den sidste, saavidt 

 den naaede et Maal, o Resultat«. Idet Dyrene have de to første 

 fælles med iNlennesket, har man sat det bestemt adskillende 

 mellem begge i den sidste Art. For Menneskets l;dvikling blev 

 det videre nødvendigt at kjende den omgivende Natur og sin, 

 egen Sjæl\ idet man da betragtede Mennesket fra to Sider, fra 

 den ene som afhængig af Katuren, fra den anden som afhængig 

 af sin egen Villie, gave de de Studier, der behandle den 

 første. Navn af Naturgranskning , de, som behandle den sidste, 

 Ethik. Da endelig videnskabelig Methode er nødvendig for den 

 sikre Viden, idet man maatte skjelne dennes Form fra til- 

 svarende Former for Fantasi, Forestilling og Mening, gav man 

 alt, som hører ind under denne Videnskab, Navn af Logik 

 (Organon), der deltes i 9 Dele. Efter en Opregning af de 8 

 Bøger af Aristoteles, der henførtes til Organon, nemlig: y.arf^- 

 yopiat, 7csp\ sppT^uecag, u.va'/jJTi'/.a. T.pu-tpa og — uazepa, zoTir/.d, 

 Ttsp] aoipiazucov zlijycov , pr^zopty/fj^) og Ttzpl ■noirjzr/.YjC,, til 

 hvilke vi efter al Rimelighed som den 9de, der mangler i Haand- 

 skriftet, have at tilføje efter Ibn-fvhaldun^) Porfyrius's Indled- 

 ning, bemærker Ibn-Sab'in, at vi gjennem de forskjellige Arter 

 Beviser, som denne formale Videnskab giver, hæve os til Be- 

 grebet Sjæl, der efter sit almindelige Begreb omfatter 5 Arter: 

 den vegetative, den animalske, den fornuftige, Visdommens og 

 Profetiens iy'æl. Gjennem Begrebet Sjæl med dennes forskjel- 

 lige Evner naa vi til et nyt, det almindelige Begreb Fornuft, 

 der viser sig for os som den i Materien hvilende eller hyliske, 

 den virtuelle og den erhvervede; den kan kun begribes af os 

 som usammensat og ulegemlig Substants; dens Overgang hos 

 os fra virtuel til videnskabelig eller praktisk Fornuft sker ved 

 Hjælp af dens Forbindelse med en ny Art, den aktive eller al- 



^) Aristoteles henfører selv Rhetoriken til Dialektiken som iiopiov ri zf^g 

 dca/.exzixfjg /.al SpLOccu/xa, s. Zeller, die Philosophie der Griechen, 11,2, 

 p. 598, n. 1. 



*) S. les prolégoménes, tråd. par de Slane, t. III, p. 153—54. 



