160 



er realiseret i Mennesket, der som Mikrokosme indeholder i sig 

 en Reflex af Verden^). Begrebet Sjæl omfatter tre Arter: den 

 vegetative^ den animalske^) og den fornuftige Sjæl, hvilken 

 sidste igjen kan hæves til Visdommens og Profetiens Sjæl. 

 Idet den lavere Grad tjener til Basis for Udviklingen til den 

 højere og mere specielle Form, forklares altsaa den vegetative 

 eller sensitive Sjæl som Grundlaget for den animalske. 



1) Dens Indhold er kun at tilfredsstille de sanselige Drifter; 

 Planten tager ved den sin Næring og assimilerer denne med 

 sin Substants paa samme Maade som Dyret; den har en ringe 

 Grad af sensitiv Natur, idet vi f. E. se Planterne udstrække 

 deres Rødder henimod fugtige Steder og vende Bladene mod 

 Solun; møde Rødderne en haard Gjenstand, undgaa de den 

 ved at slynge sig til Siden. Uagtet denne Sjæl har sine ejen- 

 dommelige vefj;etalive Former i Planteverdenen med Organer, 

 som ligne Lemmer, og visse Spor af Bevægelsesevne, opløses 

 den til intet med sin ydre Form, idet den ikke besidder Evne 

 til at modtage nogen guddommelig Paavirkning. Herom ere alle 

 Filosofer enige. 



2) Den dyriske Sjæl har foruden det samme Grundlag som 

 den vegetative desuden Evne til spontan Bevægelse og besidder 

 de fem Sanser, skjønt enkelte vel kunne mangle^). Den er 

 modtagelig for Smerte og Nydelse, og enkelte Former af denne 

 Sjæl besidde Forestillings- og Reflexionsevne samt Evne til at 

 forstaa Tegn foruden en vis Drift til en Art industriel Virk- 

 somhed. Aristoteles sigter til denne og den fornuftige Sjæls 

 fælles Evne til spontan Bevægelse ved at bestemme dette Fælles- 

 hegreh Sjæl saaledes: v Sjælen fiddstændiggjør det naturlige Le- 



1) Smlgn. Ze)ler, c. V., II, 2, p. 328, 392. 



^) S. ibd. p. 388 not., 394. Vi gjenfinde her Aristoteles's Inddeling af 

 Sjælen i ?rv£j//^a, (^o/^ og voug; denne sidste, voy? Tzoir/Zixos , har sin 

 Oprindelse udenfor den menneskelige Organisme; begavet med gud- 

 dommelig Natur (/wpi<rr6s), gaar den ikke tilgrunde ved Døden, smig. 

 Ozanam, c. V. p. 317, 343. 



') Smlgn. Zeller, c. v., t. II, 2, p. 398— 99, 419, 431. 



