163 



Evighedens Natur; dømmer, hvorvidt Gud opfattes bedst ved 

 positive eller negative Egenskaber^); den fatter Forskjellen 

 imellem det første Ophav til alt og Skabningen, idet den selv 

 indtager en Plads mellem begge. I denne Sjæl aabenbarer sig 

 den guddommelige Kraft som Profeti; den modtager Aaben- 

 barelse og Inspiration ved Forbindelse med den aktive Fornuft. 

 Den har til Opgave at lede de vildfarende Sjæle og bringe Men- 

 nesket til Opfyldelse af sin Pligt ved at lære ham denne at 

 kjende', dens Grund og det rette Øjeblik til at opfylde den. 

 Den styrker Menneskets Svaghed ved at fastsætte de guddomme- 

 lige Love og fremkalde i det indre Modtagelighed for disse. 

 Den vækker hans Iver og Afholdenhed, giver Paamindelser, 

 Løfter og Trusler; selv hvor Visdommens Sjæl er kraftesløs, 

 udleder Profetiens Sjæl alt umiddelbart fra det første Princip, 

 Gud og hans Ord, uden Reflexion, uden Mellemkomst af noget 

 sammensat Væsen. Ved denne Sjæl har Mennesket Navn af 

 fornuftigt Dyr og er i Besiddelse af Guds Kundskab. Betragte 

 vi Mennesket i dets Udvikling, viser det sig først som et rent 

 elementært Væsen, derpaa fremtræder Spor af den medfødte 

 Fornuft, derpaa en virtuel Fornuft, derpaa en i Verden udviklet 

 og erhvervet Fornuft. Blandt dens Evner have vi den theoretiske 

 og den praktiske^ hvorved dens Væsen naar sin Fuldkommen- 

 hed og gaar over til virkelig existerende, fornuftig Substants', 

 den hæver sig hertil gjennem de forskjellige nyligen anførte 

 Grader: gjennem den hyliske, virtuelle og den i Verden erhver- 

 vede Form. Ved sin Evne til at modtage Fornuftformer (det 



*) Om det er muligt at naa til Begrebet af Gud ved at tillægge ham posi- 

 tive Egenskaber, eller derimod kun at nærme sig hertil ved absolut Be- 

 nægtelse af disse, der ere laante fra Menneskenaturen, er et i den jødiske 

 og muhammedanske TheoJogi længe omstridt Spørgsmaal. Maimonides 

 holdt udelukkende paa den sidste Anskuelse som den eneste Mulighed 

 til at erkjende hans Væsen; at Gud er levende, bør da udtrykkes ved, at 

 han ikke er uden Liv ; at han er evig ved , at der ikke gives nogen 

 Grund, som har fremkaldt hans Tilværelse o. s. v. , s. Maimonide, Guide 

 des égarés p. S, Munk, 1. 1, p. 238 flg., smlgn. p. 152, n. 2. 



