173 



alt, have vi el Exempel paa i en senere udsagt Dom over 

 Siifikeren Hallådj, der ved Aar 922 paa Grund af kætterske An- 

 skuelser dømtes til Martyrdøden og i Almindelighed anses for 

 Sufismens uopnaaelige Ideal; hans sidste Ord, der ogsaa an- 

 føres af Ibn-Sab'in, skulle have været: Gud, Gud, jeg er Sand- 

 heden (paa arab. Haqq, ensbetydende med Gud), hvortil da en 

 orthodox Theolog el Par Aarhundreder senere ganske roligt 

 bemærker: »Nogle Forfattere hæve ham til Himmelen, for andre 

 er han en vantro og ugudelig«, ganske det samme, vi have set 

 gjenlaget med Hensyn til Ibn-Sab'in og hans Udtryk: ^^Gud er 

 Realiteten af alt, som existerem. Denne Art Sufisme, vi her 

 omtale, støtter sig, som del fremgaar af det foregaaende, til 

 Videnskaben og har kun det samme ydre Maal fælles med enkelte 

 ved almindelige Rejsebeskrivelser tilstrækkelig bekjendte orien- 

 talske Munkeordener; medens disse ved udvortes, kunstige 

 Midler opnaa en kortere eller længere Ubevidstheds Tilstand, 

 der skal bringe Individet til en apathisk Fortabelse i Kontempla- 

 tionens Sfære, gaar denne Sufismes Vej først gjennem filosofisk 

 Spekulation og en sublimeret Ueligionsopfattelse, hvori den har 

 en bestemt Læremethode nødig; i denne skjelner man i Al- 

 mindelighed 3 Grader: den første, kaldet «'ZyOt'en», lader Adepten 

 holde sig nøje til Islams Forskrifter og iagttage samtlige denne 

 Religions Bud; med den 2den, den saakaldte » F^"» eller «i/e- 

 thodey> , forlader han den positive Religions Befalinger for at 

 hengive sig til Askese og gjennem Studier løsrive sig fra Sanse- 

 verdenens Skuffelser, hvorved han opnaar en momentan Tilstand 

 (det saakaldte «Z7a/')) af Forening med det absolute; først med 

 den 3dje Grad, <^Visheden«, har han hævet sig til Gudsbevidsthed 

 i sil indre, idet Gud og Jeget blive identiske; i denne Tilstand 

 er enhver Religionsforskjel ham betydningsløs, skjønt han dog 

 bestandig anvender Koranens Fraseologi. Det er denne An- 

 skuelse, der, repræsenteret af nogle arabiske og de berømteste 

 persiske Digtere, som Saadi og Håfiz, til en vis Tid har kastet 

 en Glans over Østens Poesi, men som snart ved en forvirret 



12* 



