27 



qiiam venerabnndi inliiebanlur in ædium veslibulis sedenles vi- 

 ros« : saa l'ftlger deraf ikke, at han har liaM et andet Begreb om 

 Vestihuliim end alle Andre; men han l)ar med en for ham ikke 

 ualmindelig Skjødesloshed glemt hvad lian havde skrevet lidt i 

 Forvejen. — Tor Fuldstændigheds Skyld kunde vi endnu tilføje Paulus 

 ad Sabinum (altsaa efter som man lalle paa Tibers Tid) i Digest. 

 X, 3, 19, 1: »De veslibiilo communi binarum ædium arbiler 

 communi dividundo invito utrolibet dari non debet«. Først hos 

 Vitruv synes en anden Forestilling at lindes, naar han VI, 5, 2 

 taler om »vestibula regalia alta«; her synes han unægtelig at 

 hare forstaaet Ord&t som Menigmand paa Gellius' Tid, nemlig 

 om det, som vi kalde en Vestibule. Men denne Forf. er sikkert 

 heller ikke ældre end Gellius, men snarere meget yngre, og 

 Sulpicius Apollinaris' Ord viste os jo, at allerede i hans Tid 

 vare de gamle store Vestibula saa godt som forsvundne, for- 

 modentlig som en Følge af Neros Forordning om Roms Gjen- 

 opbyggelse efter Branden, hvortil bl. A. hørte, at der skulde 

 være Søjlegange foran Husene, se Sueton. Ner. 16: «ut ante 

 insulas ae domos porticus essenl, de quarum solariis incendia 

 arcerentur«, smig. Tacit. Annal. XV, 43. 



Den fundne Betydning stemmer ogsaa ret godt med Ordets 

 Etymologi. Men her møde vi rigtignok *et stort Antal l'orskjel- 

 lige Meninger, og, besynderligt nok, ofte ere de nyere Lærde 

 her ligesaa meget paa Vildspor som de gamle. Ingen vil sagtens 

 tro Ovid , naar han afleder Ordet af Vesta M; men ligesaa falsk 

 er jo Servius' Afledning af vestire (»quod iannum vestiat« Serv. 

 Æn. II, 469. VI, 273), og ham har dog Th. Mommsen fulgt, 

 der faar en Paaklædningsplads (!) ud deraf)-), skjøndt det korte I 



*) Ovid. Fast. VI, 303 f. : Hine quoque vestibulum dici reor; inde precando 

 Præfamur Vestam, quæ ioca prima tenet. 



Nonius p. 53: .Vestibula quidam putant sub ea proprietate distincta, 



quod in primis ingressibus et in spatiis domorum vestae, hoc est aræ et 



fod, soleant haberi". 

 *) Mommsen, Rom. Gesch. I, S. 229: »Ankleideplatz, indem man erst bei 



dem Hinaustreten die Tosa umgeworfen tiabe, denn im Hause sei 



