164 



nærmede sig sin egen Tid, desto mere befandt han sig, om end 

 den kritiske Sigtning af Kilderne og deres Indhold ikke blev 

 strengere og grundigere, dog naturligvis paa et Omraade, hvor 

 Tilstande og Indretninger vare mere analoge med hans egen 

 Tids og derved mere forstaaelige og klare for ham. Dog tør 

 det forudsættes, at Tiden før Sulla og før Forbundskrigen, hvad 

 Statsforholdene angik, i flere Punkter har staaet i et mindre 

 klart Lys for Livius end den følgende. Men selv imellem de to 

 Afsnit af Historien, som ere opbevarede, er der en ikke ringe 

 Forskjel med Hensyn baade til Overleveringens egen Sikkerhed 

 og Beskaflenhed og med Hensyn til Stillingen for Livius's Be- 

 vidsthed. 1 det andet Afsnit har Livius for sig et Romerrige, 

 der ikke blot i Tiden, men ogsaa i Magtforhold og Indretninger 

 laa ham nærmere, og en Begivenhederne nærstaaende eller med 

 dem samtidig Hovedfører, Polybius. 



Nogle enkelte Træk maa her tjene til at begrunde den 

 almindelige Dom i de forskjellige Retninger. 



Hvilken Gyldighed den engang vedtagne og reciperede Be- 

 retning har for Livius, udtaler sig i de allerførste Ord af hans 

 Værk: Jam primum omnium satis constat, Troia capta etc, 

 hvori Sagnet om Æneas' Ankomst til Italien og Virksomhed der 

 gives som utvivlsom Historie. I VIII, 18, hvor der handles om 

 Sagnet om to Konsulers Forgiftning Aar 3B1 f. Chr., fremtræder 

 tillige Omhuen for at give alt det Overleverede fuldstændigt 

 (sicut proditur tamen res, ne cui auctorum fidem abroga- 

 verim, exponenda est). Hvor lidet der lænkes paa en kri- 

 tisk Sigtning og Udvalg af Kilderne eller Afvejning af Beret- 

 ningens Paalidelighed efter dens Forhold til dem, vise LMtryk 

 som: habeo auctores , in quibusdam annalibus invenio, in trinis 

 annalibus (X, 18). Medens Livius oftere omtaler den senere, 

 navnligt Licinius Macers, Benyttelse af et særegent chronologisk 

 Hjælpemiddel (libri lintei magistratuum), er der med Undtagelse af 

 et Tilfælde, i hvilket Livius ikke kunde undgaa at nævne et af 

 Kejser August fremdraget Oldtidsminde (IV, 20), ikke noget Spor 



