53 



kunne ikke tage Del i deres Møder, idel Kongen kun vil liave 

 alle Theologiens Retninger repræsenterede; hundledes der her 

 om en Guds Sag, vilde jeg gaa derhen, men jt^g lormaar 

 Intet mod saadanne Folk«. Ibn al-l3a(]illclni bemærkede der- 

 imod: «lbn Kiliib, al-lMohåsibi o. a. tænkte paa samme Maade 

 under Chalifen Ma'mun, at denne nemlig kun holdt disse Iheo- 

 logiske Møder lor at kaste Ahmed b. Hanbal i Fængsel i 

 Tiiarsus ; efter Ma'muns Død blev han ved deres Ligegyldighed 

 overgiven til iMo'tassim, der paalagde ham en vanærende Kev- 

 selse^. Havde de derimod selv begivet sig derhen og indladt 

 sig i Strid, vilde de uden Tvivl have hindret Chalifen i at 

 begaa denne Synd, hvortil han endmere tilskyndedes ved den 

 iMening, at der overhovedet ikke gaves noget Forsvar for den 

 orthodoxe Lære; havde de udviklet den sande Tro for Mo'tassim, 

 vilde han liave opgivet sin Strenghed, men de forlode deres 

 Collega Ahmed b. Hanbal og bleve Aarsagen til hans Fortabelse. 

 Hvis Du altsaa, min Lærer, følger disses Exempel, vil Du ud- 

 sæ-tte mig for Ahmed b. Hanbals Lod og bekræfte dette Folk i 

 deres Lære om Koranens Skabelse og deres Benegtelse af 

 Muligheden af hinsides at skue Herren. Jeg er i alt Fald 

 beredt til Rejsen, om Du ikke vil følge«. Han rejste da med 

 Udsendingen og fremstillede sig for Kongen i Shiråz, der ud- 

 nævnte ham til Lærer for sin Søn. Han erholdt Tilnavnet. 

 «T roens Sværd og Folkets Tunge« og døde 403 H. 



Trods denne Anerkjendelse i Irak ' se vi dog Ashariterne 

 endnu i en senere Periode bestandig udsatte for Mistanke af 

 det ældre hyperorlhodoxe og sunnitiske Parti, og da man desuden 

 maatle have Tid til at blive fortrolig med deres Læresætninger, 

 havde de nødig ved særskille Sendeskrivelser at anbefales af 

 bekjendte Theologer; blandt saadanne anføre vi her Indholdet 

 af et Document af den berømte Imam al-Beihaqi (f 468 H.), 

 rettet som et aabent Brev til den Seldjukidiske Fyrste Togrnl- 



') s. Masådi, Les prairies d'or par Barbier de Meynard t. VII p. 115. 



